Salman Rushdie

Joseph Anton

Memoarer

Oversatt av Kari Risvik

Originalens tittel: JOSEPH ANTON

Copyright © 2012 by Salman Rushdie

All rights reserved

Norsk utgave © 2012 H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard), Oslo

www.aschehoug.no

Tilrettelagt for eBok av Type-it AS, Trondheim 2012

ISBN 978-82-03-21852-1

Til mine barn

Zafar og Milan

og deres mødre

Clarissa og Elizabeth

og til alle dem

som hjalp

Oss har jo havet tatt, skjønt skjebnen har

latt noen bli på scenen for å spille

en akt vi her har hørt prologen til.

På deg og meg beror nu alt.

WILLIAM SHAKESPEARE

Stormen

PROLOG

Den første svarte fuglen

Etterpå, da verden eksploderte rundt ham og de dødelige svarte fuglene flokket seg på klatrestativet i skolegården, irriterte han seg over at han hadde glemt navnet på den kvinnelige BBC-reporteren som hadde fortalt ham at hans gamle liv var over og en ny, mørkere tilværelse var i ferd med å begynne. Hun hadde ringt hjem til ham på den private linjen hans uten å opplyse hvordan hun hadde fått nummeret. «Hvordan kjennes det,» spurte hun, «å vite at du nettopp er blitt dømt til døden av ayatolla Khomeini?» Det var en sollys tirsdag i London, men spørsmålet stengte lyset ute. Dette er det han sa, uten egentlig å vite hva han sa: «Det kjennes ikke bra.» Dette er det han tenkte: Jeg er en død mann. Han lurte på hvor mange dager han hadde igjen å leve, og tenkte at svaret trolig var et ensifret tall. Han la på røret og løp ned trappen fra arbeidsværelset i øverste etasje i det smale huset i Islington, hvor han bodde. Stuevinduene hadde treskodder, og absurd nok stengte og boltet han dem. Så låste han ytterdøren.

Det var valentinsdag, men han hadde ikke kommet så godt ut av det med sin kone, den amerikanske romanforfatteren Marianne Wiggins. For seks dager siden hadde hun sagt at hun var ulykkelig i ekteskapet, at hun «ikke trivdes i hans selskap lenger», enda de hadde vært gift i litt over et år. Også han hadde allerede skjønt at det hadde vært en feiltagelse. Nå fulgte hun ham med blikket mens han travet nervøst omkring i huset, trakk for gardiner, sjekket vindusbolter. Nyheten hadde gjort ham stiv og anspent, som om han hadde fått et elektrisk støt, og han måtte forklare hva som hadde skjedd. Hun tok det pent og begynte å diskutere hva de nå skulle gjøre. Hun brukte ordet vi. Det var modig gjort.

En bil svingte opp foran huset, sendt av CBS. Han hadde en avtale med det amerikanske TV-selskapets studio i Bowater House, Knightsbridge, hvor han skulle opptre i en satellittoverført direktesending den formiddagen. «Jeg må nesten dra,» sa han. «Det sendes direkte. Jeg kan ikke bare la være å møte.» Senere den formiddagen skulle det holdes en minnegudstjeneste for hans venn Bruce Chatwin i den ortodokse kirken i Moscow Road i Bayswater. Det var gått mindre enn to år siden han feiret førtiårsdagen hans i Homer End, Bruces hus i Oxfordshire. Nå var Bruce død av AIDS, og døden hadde banket på hans dør også. «Hva med minnemarkeringen?» spurte hans kone. Han hadde ikke noe svar til henne. Han låste opp ytterdøren, gikk ut, satte seg inn i bilen og ble kjørt av sted, og selv om han ikke visste det da – så det øyeblikket da han dro hjemmefra kjentes ikke uvanlig meningstungt – skulle han ikke komme tilbake til det huset, som hadde vært hans hjem i fem år, før tre år senere, og da var det ikke lenger hans.

Barna i klasseværelset i Bodega Bay, California, synger en trist vrøvlesang. Hun kjemmet håret bare en eneste gang om året, risle-te, rosle-te, mo, mo, mo. Utenfor skolen blåser en kald vind. En enslig svart fugl daler fra himmelen og lander på klatrestativet i skolegården. Barnesangen er en rundsang. Den begynner, men tar ikke slutt. Den går bare rundt og rundt. Med hvert et drag hun felte en tåre, risle-te, rosle-te, hey-pomposity, knikketiknakketi, retroko-quality, willoby-wallaby, mo, mo, mo. Det er fire svarte fugler på klatrestativet, og så kommer en femte. Inne på skolen synger barna. Nå er det hundrevis av svarte fugler i klatrestativet, og mange tusen flere fugler fyller luften, som en av Egypts landeplager. En sang har begynt, og den har ingen ende.

Da den første svarte fuglen kommer dalende og slår seg ned på klatrestativet, virker den individuell, enkeltstående, særskilt. Det er ikke nødvendig å utlede noen allmenn teori, en mer omfattende verdensorden, ut fra dens nærvær. Senere, etter at landeplagen setter inn, er det lett å oppfatte den første svarte fuglen som et forvarsel. Men da den lander på stativet, er den bare én fugl.

I årene som følger, skal han drømme om denne scenen og forstå at hans historie er en slags prolog: Beretningen om det øyeblikket da den første svarte fuglen lander. Da den begynner, handler den bare om ham; den er individuell, enkeltstående, særskilt. Ingen er tilbøyelig til å trekke noen konklusjoner av den. Det skal vare et titall år og mer til før historien vokser seg så stor at den fyller himmelen, lik erkeengelen Gabriel som står og ruver i horisonten, lik et par fly som flyr inn i høye bygninger, lik de morderiske fuglene i Alfred Hitchcocks store film.

Hos CBS var han dagens store nyhet. Folk i nyhetsredaksjonen og på flere skjermer brukte allerede ord som snart skulle henges rundt halsen hans som en kvernstein. De brukte ordet som om det var et synonym for «dødsstraff», og han følte trang til å innvende, pedantisk, at det var ikke det ordet betydde. Men fra den dagen av skulle det bety det for de fleste mennesker i verden. Og for ham.

Fatwa.

«Jeg forkynner for verdens stolte muslimske folk at forfatteren av boken Sataniske vers, som strider mot islam, Profeten og Koranen, og alle de som har befatning med utgivelsen, og som var klar over dens innhold, er dømt til døden. Jeg ber alle muslimer om å henrette dem, hvor de enn måtte finne dem.» Noen ga ham en utskrift av teksten da han ble geleidet til studioet for å intervjues. Igjen følte hans gamle jeg trang til å protestere, denne gangen mot ordet «dom». Dette var ikke en dom avsagt av noen domstol som han anerkjente, eller som hadde noen domsmyndighet over ham. Det var en forordning fra en grusom og døende gammel mann. Men han skjønte også at de vanene som hadde styrt hans gamle jeg, ikke var til noen nytte lenger. Han var et nytt jeg nå. Han var personen i stormens øye, ikke lenger den Salman som vennene hans kjente, men den Rushdie som var forfatteren av Sataniske vers, som finurlig ble forvrengt ved at man utelot den foranstilte artikkelen – The Satanic Verses. De sataniske vers var en roman. Sataniske vers var vers som var sataniske, og han var den sataniske forfatteren, «Satan Rushdy», en skapning med horn på plakater båret gjennom gatene i en fjern by, den hengte mannen med den røde tungen stikkende frem, på de grove karikaturene de bar. Heng Satan Rushdy. Så lett det er å slette en manns fortid og bygge en ny versjon av ham, en overveldende versjon, som det virket umulig å kjempe mot.

Kong Karl I hadde avvist lovligheten av dommen som ble avsagt over ham. Det hadde ikke hindret Oliver Cromwell i å halshugge ham.

Han var ingen konge. Han hadde skrevet en bok.

Han så på journalistene som så på ham og lurte på om det var slik folk så på menn som ble ført av sted til galgen eller den elektriske stol eller giljotinen. En utenlandsk korrespondent kom bort til ham for å være vennlig. Han spurte denne mannen hva han skulle tro om det Khomeini hadde sagt. Hvor alvorlig skulle han ta det? Var det bare en retorisk gest eller noe virkelig farlig?

«Å, det er ingen grunn til særlig bekymring,» sa journalisten. «Khomeini dømmer USAs president til døden hver fredag ettermiddag.»

Da sendingen gikk på luften og han ble spurt om hvordan han reagerte på trusselen, svarte han: «Jeg skulle ønske jeg hadde skrevet en mer kritisk bok.» Han var stolt, både da og siden, over at han hadde sagt det. Det var sannheten. Han syntes ikke at denne boken var særlig kritisk til islam, men som han sa på amerikansk TV den formiddagen, en religion med ledere som oppførte seg slik, hadde trolig godt av litt kritikk.

Da intervjuet var over, sa de at hans kone hadde ringt. Han ringte hjem. «Ikke kom tilbake hit,» sa hun. «Det står to hundre journalister og venter på deg på fortauet.»

«Jeg får dra til agenten,» sa han. «Pakk en koffert og møt meg der.»

Den litterære agenten hans, Wylie, Aitken & Stone, hadde kontorene sine i et hus med hvit murpuss i Fernshaw Road i Chelsea. Det var ingen journalister som hadde leiret seg utenfor – verdenspressen hadde åpenbart ikke regnet det som sannsynlig at han skulle oppsøke agenten sin på en dag som denne – og da han kom inn, ringte hver eneste telefon i bygningen, og hver eneste oppringning gjaldt ham. Gillon Aitken, den britiske agenten hans, så forbauset på ham. Han satt i en samtale med det britisk-indiske parlamentsmedlemmet for Leicester East, Keith Vaz. Han holdt for røret og hvisket: «Vil du snakke med denne fyren?»

Vaz sa, i den telefonsamtalen, at det som hadde skjedd, var «forferdelig, helt forferdelig» og lovte sin «fulle støtte». Noen uker senere var han en av hovedtalerne ved en demonstrasjon mot Sataniske vers som over tre tusen muslimer deltok i, og beskrev denne begivenheten som «en av de store dagene i islams historie i Storbritannia».

Han merket at han var ute av stand til å tenke fremover, at han ikke hadde noen anelse om hvordan hans liv nå burde bli, eller hvordan han skulle legge planer. Han kunne bare samle seg om det nærmeste, og det nærmeste var minnegudstjenesten for Bruce Chatwin. «Min gode venn,» sa Gillon, «tror du det er verdt å dra dit?» Han fattet sin beslutning. Bruce hadde vært en nær venn. «Visst pokker,» sa han, «vi drar.»

Marianne ankom med et litt sinnsforvirret glimt i øynene, oppskaket over å ha blitt trakassert av fotografer da hun forlot huset i St. Peter’s Street 41. Dagen etter skulle det blikket være på forsiden i alle aviser i landet. En av avisene ga det et navn, i bokstaver som var fem centimeter høye: FRYKTENS ANSIKT. Hun sa ikke stort. Ingen av dem gjorde det. De satte seg inn i bilen, en svart Saab, og han kjørte den gjennom parken til Bayswater. Gillon Aitken ble med på turen, med den bekymrede minen og den lange, dovne kroppen henslengt i baksetet.

Hans mor og yngste søster bodde i Karachi. Hva ville skje med dem? Hans mellomste søster, som i lang tid ikke hadde hatt noe med familien å gjøre, bodde i Berkeley, California. Ville hun være trygg der? Hans eldste søster, Sameen, hans «irske tvilling», søsteren som var født samme år som ham, bodde i en av Nord-Londons forsteder med familien, i Wembley, ikke langt fra det store stadionet. Hva burde gjøres for å beskytte dem? Hans sønn, Zafar, som bare var ni år og åtte måneder, var hos sin mor Clarissa i huset deres i Burma Road 60, en sidegate til Green Lanes, i nærheten av Clissold Park. Akkurat da kjentes Zafars tiårsdag langt, langt borte. «Pappa,» hadde Zafar spurt, «hvorfor skriver du ikke bøker som jeg kan lese?» Det hadde fått ham til å tenke på en linje i «St. Judy’s Comet», en sang av Paul Simon, skrevet som en vuggesang til den unge sønnen. Hvis jeg ikke kan synge gutten min i søvn, så virker den berømte pappaen din liksom så veldig dum. «Godt spørsmål,» hadde han svart. «La meg bare bli ferdig med den boken jeg holder på med nå, så skal jeg skrive en bok til deg. Avtale?» «Avtale.» Altså hadde han skrevet boken ferdig, og den var blitt utgitt, og nå ville han kanskje ikke få tid til å skrive én til. Man skulle aldri bryte et løfte til et barn, tenkte han, og så la den kvernende tanken hans til den idiotiske fotnoten, men er forfatterens død en rimelig unnskyldning?

Tankene kretset bare om drap.

For fem år siden hadde han vært ute og reist med Bruce Chatwin i Australias «røde midte», hvor han hadde notert seg en graffiti-tekst i Alice Springs som lød  OVERGI DEG, HVITE MANN, DIN BY ER OMRINGET, og hadde slept seg møysommelig opp Ayers Rock mens Bruce, som var stolt av at han nylig hadde kommet seg helt opp til Everests base camp, fløy i forveien som om han løp oppover den slakeste skråning, og lyttet til lokalbefolkningens historier om den såkalte «dingo-baby»-saken, og hadde innlosjert seg i et loppebefengt høl som het Inland Motel, hvor en trettiseksårig trailersjåfør ved navn Douglas Crabbe året før var blitt nektet mer å drikke fordi han allerede var for full og hadde begynt å skjelle ut personalet, og etter at han var blitt kastet ut, hadde han kjørt traileren sin i full fart inn i baren og drept fem mennesker.

Crabbe skulle avgi vitnemål i en rettssal i Alice Springs, og de stakk innom for å høre på. Sjåføren var konservativt antrukket, med nedslått blikk, og snakket med lav, enstonig stemme. Han insisterte på at han ikke var en person som kunne ha gjort noe slikt, og da han ble spurt om hvordan han kunne være så sikker på det, svarte han at han hadde kjørt langtransport i mange år, og han hadde «tatt vare på trailerne som om de var mine egne» (her la han inn en kort pause, og det uuttalte ordet i den pausen kunne vært «barn»), og at han halvt om halvt skulle ha kjørt en trailer til vrak, stred helt imot hans karakter. Jurymedlemmene stivnet synlig til da de hørte det, og det var åpenbart at hans sak var tapt. «Men selvfølgelig,» mumlet Bruce, «det han sier, er jo den rene og skjære sannhet.»

Tankegangen til én drapsmann var slik at han verdsatte trailere høyere enn menneskeliv. Fem år senere kunne det være folk på vei for å henrette en forfatter for hans blasfemiske ord, og troen, eller en spesiell tolkning av troen, var den traileren de elsket høyere enn et menneskeliv. Dette var ikke første gang han gjorde seg skyldig i blasfemi, påminte han seg selv. Hans klatring på Ayers Rock sammen med Bruce ville nå også ha vært forbudt. Aboriginene har fått tilbake eiendomsretten til fjellet, som også har sitt gamle navn igjen, og det var nå hellig grunn, og klatring var ikke tillatt.

Det var på flyturen hjem fra den reisen i Australia i 1984 at han hadde begynt å forstå hvordan han skulle skrive Sataniske vers.

Gudstjenesten i den gresk-ortodokse katedralen Saint Sophia av erkebispedømmet Thyateria og Storbritannia, bygd og overdådig utsmykket 110 år tidligere for å ligne en mektig katedral i det gamle Bysants, var fulltonende, hemmelighetsfullt gresk. Dens ritualer var praktfullt bysantinsk. Bla bla bla Bruce Chatwin, messet prestene, bla bla Chatwin bla bla. De reiste seg, de satte seg, de knelte, de reiste seg og satte seg igjen. Luften var mettet med stanken av hellig røyk. Han husket at faren, da han var barn i Bombay, hadde tatt ham med for å be på id al-fitr. Der på Idgah, bønnemarken, foregikk alt på arabisk, det ble dunket en hel del med pannen og man sto rett opp og ned med håndflatene foran seg som en bok, og det ble mumlet ukjente ord på et språk han ikke forsto. «Bare gjør som meg,» sa faren. De var ingen religiøs familie og gikk omtrent aldri til den slags seremonier. Han hadde aldri lært seg bønnene eller deres betydning. Det at han slik en sjelden gang hermet etter andres bønner og mumlet ting på rams, var det eneste han kunne. Den meningsløse seremonien i kirken i Moscow Road virket derfor velkjent. Marianne og han fikk sitte ved siden av Martin Amis og hans kone, Antonia Phillips. «Vi var bekymret for deg,» sa Martin og klemte ham. «Jeg er bekymret for meg,» svarte han. Bla Chatwin bla Bruce bla. Romanforfatteren Paul Theroux satt på benkeraden bak ham. «I neste uke sitter vi vel her for deg, Salman,» sa han.

Det hadde vært et par fotografer på fortauet utenfor da han kom. Forfattere trekker vanligvis ikke så mange paparazzi. Men etter hvert som gudstjenesten gikk sin gang, begynte journalister å strømme til kirken. Én ubegripelig religion måtte være vertskap for en nyhet skapt av en annen religions ubegripelig brutale angrep. Et av de verste aspektene av det som skjedde, skrev han senere, var at det ubegripelige ble begripelig, det utenkelige ble tenkelig.

Gudstjenesten tok slutt, og journalistene trengte seg frem mot ham. Gillon, Marianne og Martin prøvde å få til en avledningsmanøver. En pågående grå fyr (grå dress, grått hår, grått ansikt, grå stemme) klarte å albue seg frem i trengselen, stakk en båndopptager frem og stilte de opplagte spørsmålene. «Jeg beklager,» svarte han, «jeg er her i min venns minnegudstjeneste. Det passer seg ikke å gjøre intervjuer.» «Du forstår ikke,» sa den grå fyren, som lød helt forvirret. «Jeg er fra The Daily Telegraph. De har sendt meg hit ens ærend.»

«Gillon, jeg trenger din hjelp,» sa han.

Gillon bøyde seg ned over reporteren fra sin svimlende høyde og sa bestemt, i sitt aller flotteste tonefall: «Dra til hælvete.»

«Slik kan De ikke snakke til meg,» sa mannen fra The Telegraph. «Jeg har gått på kostskole.»

Siden ble det ikke mer komedie. Da han kom ut i Moscow Road, myldret det av journalister lik droner som jakter på dronningen sin, fotografer som kløv opp på ryggen til hverandre og dannet vaklevorne hauger som blitslysene flimret fra. Han sto der mysende og desorientert og visste et øyeblikk ikke sin arme råd.

Det virket som om det ikke fantes noen fluktmulighet. Han kunne ikke bare gå bort til bilen, som sto parkert hundre meter borte i veien, uten å bli fulgt av kameraer og mikrofoner og mennesker som hadde gått på ymse skoler, og som var blitt sendt dit ens ærend. Han ble reddet av sin venn Alan Yentob fra BBC, filmskaperen og direktøren som han først hadde truffet for åtte år siden, da Alan skulle lage en dokumentarfilm for Arena om en ung forfatter som akkurat hadde fått gode kritikker for en roman som het Midnattsbarn. Alan hadde en tvillingbror, men folk sa ofte: «Salman er den som ser ut som tvillingbroren din.» Begge var uenige i det, men oppfatningen var seiglivet. Og akkurat denne dagen var kanskje ikke den beste for Alan å bli forvekslet med sin ikke-tvilling.

Alans BBC-bil svingte inn og stanset utenfor kirken. «Sett deg inn,» sa han, og så kjørte de bort fra de huiende journalistene. De kjørte litt rundt omkring i Notting Hill en stund, til folkemengden utenfor kirken hadde spredt seg, og så tilbake til der Saaben sto parkert.

Han satte seg inn i bilen med Marianne, og plutselig var de alene, og stillheten senket seg tungt over dem begge. De skrudde ikke på bilradioen, for de visste at den ville være full av hat. «Hvor skal vi gjøre av oss?» spurte han, selv om begge visste svaret. Marianne hadde nettopp leid en liten kjellerleilighet i det sørvestre hjørnet av Lonsdale Square i Islington, ikke langt fra huset i St. Peter’s Street, angivelig for å ha et sted å jobbe, men egentlig på grunn av det stadig mer spente forholdet mellom dem. Det var svært få som visste om denne leiligheten. Det ville gi dem tid og rom til å skaffe seg et overblikk over situasjonen og fatte beslutninger. De kjørte til Islington i taushet. Det var liksom ikke noe å si.

Marianne var en god forfatter og en vakker kvinne, men han hadde etter hvert oppdaget ting han ikke likte.

Da hun hadde flyttet inn hos ham, hadde hun lagt igjen en beskjed på svareren til hans venn Bill Buford, redaktøren i Granta, hvor hun opplyste at hun hadde fått nytt nummer. «Du kjenner kanskje igjen det nye nummeret,» fortsatte beskjeden, og så, etter noe Bill oppfattet som en urovekkende pause: «Jeg fikk ham.» Han hadde fridd til henne i en sterkt følelsesfull tilstand etter sin fars død i november 1987, og forholdet mellom dem hadde ikke vært bra særlig lenge. Hans nærmeste venner, Bill Buford, Gillon Aitken og hans amerikanske kollega Andrew Wylie, den guyanske skuespilleren og forfatteren Pauline Melville, og hans søster Sameen, som alltid hadde stått ham nærmere enn noen annen, hadde alle begynt å tilstå at de ikke likte henne, og det er jo det venner gjerne gjør når folk er i ferd med å gå fra hverandre, og derfor, tenkte han, måtte noe av det tas med en klype salt. Men han hadde selv knepet henne i noen løgner som hadde rystet ham. Hva mente hun om ham? Hun virket ofte sur, og hun hadde det med å se ut i luften over skulderen hans når hun snakket til ham, som om hun henvendte seg til et spøkelse. Han hadde alltid vært svak for hennes intelligens og vidd, og det var der fremdeles, og den fysiske tiltrekningen også, de fallende bølgene av kastanjebrunt hår og det brede amerikanske smilet med de tykke leppene. Men hun var blitt gåtefull for ham, og han følte noen ganger at han hadde giftet seg med en fremmed. En kvinne med maske.

Det var midt på ettermiddagen, og akkurat denne dagen virket de private vanskelighetene deres uvedkommende. Denne dagen toget store folkemasser gjennom gatene i Teheran med plakater av ansiktet hans med øynene stukket ut, så han ble seende ut som et av likene i Fuglene, med de svarte, blodige, fuglehakkede øyehulene. Det var det som var dagens tema: Hans alt annet enn morsomme valentinsgave fra de skjeggete mennene, de tilslørte kvinnene og den morderiske gamle mannen som lå for døden på rommet sitt og gjorde et siste forsøk på å oppnå en mørk, drepende glans. Etter at imamen kom til makten, hadde han myrdet mange av dem som brakte ham dit og alle andre som han mislikte. Fagforeningsfolk, feminister, sosialister, kommunister, homoseksuelle, horer og sine egne tidligere løytnanter også. Det var et portrett av en imam som kunne ligne ham i Sataniske vers, en imam som var blitt et monster, et monster med en diger kjeft som åt sin egen revolusjon. Den virkelige imamen hadde ført landet sitt inn i en fånyttes krig med nabolandet, og en generasjon unge mennesker hadde dødd, hundretusener av landets ungdommer, før den gamle mannen fikk brakt den til opphør. Han sa at å godta en fred med Irak var som å spise gift, men han hadde spist den. Etter dette protesterte de døde høylytt mot imamen, og revolusjonen hans ble upopulær. Han måtte finne en måte å samle de trofaste på, og han fant den i form av en bok og dens forfatter. Boken var djevelens verk, og forfatteren var djevelen som ga ham den fienden han trengte. Forfatteren i denne kjelleretasjen i Islington, han som hadde krøpet sammen der med en kone som han hadde et heller kjølig forhold til. Det var djevelen som den døende mannen hadde bruk for.

Nå som skoledagen var over, måtte han treffe Zafar. Han ringte Pauline Melville og ba henne holde Marianne med selskap mens han avla et besøk. Hun hadde vært naboen hans i Highbury Hill i begynnelsen av 1980-årene, en skuespiller med store uskyldige øyne, en vilt gestikulerende, varmhjertet kvinne av blandingsrase, full av historier om Guyana, der en av Melville-forfedrene hennes hadde truffet Evelyn Waugh og vist ham omkring, og antagelig, trodde hun, var modellen for Mr. Todd, den gamle gærningen som fanget Tony Last i regnskogen og tvang ham til å lese Dickens høyt for bestandig i En håndfull støv ; og om hvordan hun hadde befridd sin mann, Angus, fra Fremmedlegionen ved å stille seg utenfor fortet og brøle til de slapp ham ut; og om hvordan hun hadde spilt Adrian Edmondsons mamma i den populære TV-serien The Young Ones. Hun drev med stand-up og hadde funnet på en mannsperson som «ble så farlig og skremmende at jeg måtte slutte å spille ham,» sa hun. Hun skrev ned flere av Guyana-historiene sine og viste ham dem. De var veldig, veldig bra, og da de ble trykt i hennes første bok, Shape-Shifter, høstet den mange lovord. Hun var tøff, kløktig og lojal, og han stolte fullt og helt på henne. Hun kom straks uten noe om og men, enda det var fødselsdagen hennes, og tross hennes forbehold når det gjaldt Marianne. Det kjentes som en lettelse å la Marianne bli igjen i kjellerleiligheten ved Lonsdale Square, og han kjørte selv til Burma Road. Den skjønne solskinnsdagen, som med sitt fantastiske vinterlige lysskjær hadde vært som en skarp irettesettelse av de uskjønne nyhetene, var over. London i februar var mørk da barna bega seg på hjemvei. Da han kom frem til Clarissa og Zafars hus, var politiet der allerede. «Der har vi deg jo,» sa en politibetjent. «Vi lurte på hvor du hadde gjort av deg.»

«Hva er det for noe, pappa?» Sønnen hans hadde en mine som aldeles ikke hørte hjemme i ansiktet til en niåring. «Jeg har fortalt ham,» sa Clarissa kjekt, «at du vil bli godt tatt vare på til dette driver over, og at det kommer til å gå helt fint.» Så klemte hun ham som hun ikke hadde gjort på fem år, siden ekteskapet deres tok slutt. Hun var den første kvinnen han noen gang hadde elsket. Han hadde truffet henne den 26. desember 1969, fem dager før 60-årene tok slutt, da han var tjueto og hun var tjueen år. Clarissa Mary Luard. Hun hadde lange ben og grønne øyne, og den dagen hadde hun på seg en saueskinnskåpe i typisk hippiestil og et pannebånd rundt det småkrøllete rødbrune håret, og hennes stråleglans lyste opp i alles hjerte. I popmusikkens verden hadde hun venner som kalte henne Happily (men som godt var, gikk det navnet under med det dødsmerkede tiåret som hadde frembrakt det) og hadde en mor som drakk for mye, en far som var kommet hjem med granatsjokk fra krigen, der han hadde vært Pathfinder-flyger, og som hoppet ned fra et hustak da hun var femten år. Hun hadde en beagle som het Bauble og pisset på sengen hennes.

Det var mye ved henne som var innelåst under alt det som strålte. Hun likte ikke at folk fikk se skyggene i henne, og når melankolien slo til, stengte hun seg inne på rommet sitt. Hun følte kanskje farens tristhet i seg da og var redd for at den skulle drive henne utfor kanten på en bygning, slik den hadde gjort med ham, så hun holdt seg for seg selv til det gikk over. Hun bar navnet til Samuel Richardsons tragiske heltinne og hadde sin utdannelse, delvis, fra Harlow Tech. Clarissa fra Harlow, et underlig ekko av Clarissa Harlowe, en annen selvmorder i hennes omkrets, denne fiktiv; enda et ekko å frykte, som blir visket ut av det blendende smilet hennes. Moren hennes, Lavinia Luard, hadde også et pinlig kallenavn, Lavvy-Loo, og rørte familietragedien i et glass gin og lot det løse seg opp der, slik at hun kunne spille den glade enke med menn som utnyttet henne. Først hadde det vært en gift forhenværende gardeoffiser ved navn oberst Ken Sweeting, som kom fra Isle of Man for å sverme for henne, men han gikk aldri fra sin kone, hadde aldri tenkt å gjøre det heller. Senere, da hun emigrerte til landsbyen Mijas i Andalucía, var det en strøm av europeiske ødeland som gjerne snyltet på henne og brukte opp for mange av pengene hennes. Lavinia hadde vært sterkt imot datterens faste beslutning om først å være samboer med og deretter gifte seg med en rar langhåret indisk forfatter, med en familiebakgrunn hun følte seg usikker på, og som øyensynlig ikke hadde mange penger. Hun sto på vennskapelig fot med Leworthy-familien i Westerham i Kent, og planen var at Leworthys sønn Richard, som var bokholder, en blek, knoklete fyr med et warholsk hvitblondt hår, skulle gifte seg med den vakre datteren hennes. Clarissa og Richard var sammen, men hun begynte også å treffe den langhårede indiske forfatteren i smug, og det tok henne to år å bestemme seg for hvem hun ville ha, men en kveld i januar 1972, da han holdt innflyttingsfest i den leiligheten han akkurat hadde fått leie i Cambridge Gardens, Ladbroke Grove, ankom hun fast bestemt, og etter det var de uadskillelige. Det var alltid kvinner som foretok valget, og mennene hadde værsågod å være takknemlige om de var så heldige å bli valgt.

Alle årenes begjær, kjærlighet, ekteskap, foreldreskap, utroskap (hovedsakelig hans), skilsmisse og vennskap var i den klemmen hun ga ham den kvelden. Det som hadde skjedd, hadde flommet over smerten mellom dem og skylt den bort, og under smerten var det noe gammelt og dypt som ikke var blitt ødelagt. Dessuten var de jo foreldrene til denne flotte gutten, og som foreldre hadde de alltid stått samlet og kommet overens. Zafar var blitt født i juni 1979, akkurat da sluttstreken skulle settes for Midnattsbarn. «Hold bena dine krysset,» sa han til henne. «Jeg skriver så fort jeg kan.» En ettermiddag var det falsk alarm, og han hadde tenkt: Barnet skal bli født ved midnatt, men det skjedde ikke, han ble født på søndag, den 17. juni klokken kvart over to om ettermiddagen. Han skrev det i dedikasjonen til romanen, Tilegnet Zafar Rushdie, som mot enhver formodning ble født om ettermiddagen. Og som nå var ni og et halvt år og spurte engstelig: Hva er det som skjer?

«Vi må få vite,» sa politibetjenten, «hva som er dine nærmeste planer.» Han tenkte seg om før han svarte. «Jeg reiser trolig hjem,» sa han, og da han så hvordan de uniformerte politimennene stivnet til, fikk han sine mistanker bekreftet. «Nei, jeg ville ikke anbefale det.» Så fortalte han dem, som han hele tiden hadde visst at han kom til å gjøre, om kjellerleiligheten ved Lonsdale Square, der Marianne ventet på ham. «Det er ikke allment kjent som et sted der du pleier å ferdes, vel?» Nei, det er det ikke. «Det er bra. Når du drar tilbake, så ikke gå ut igjen i kveld, hvis det er greit for deg. Det holdes møter, og du skal få beskjed om utfallet i morgen, så tidlig som mulig. Imens bør du holde deg innendørs.»

Han snakket med sønnen sin, holdt ham inntil seg, bestemte seg der og da for at han skulle fortelle gutten så mye som mulig og gi det som skjedde en så positiv vinkling som han bare kunne. Måten han kunne hjelpe Zafar å mestre dette på, var å få ham til å føle seg som innviet, gi ham en foreldreversjon som han kunne stole på og holde fast ved mens han ble bombardert med andre versjoner, i skolegården eller på TV. Skolen hadde vært enestående, sa Clarissa, hadde holdt unna fotografer og et TV-team som ville filme den truede mannens sønn, og guttene hadde også vært kjempebra. Uten noen diskusjoner sluttet de opp om Zafar og gjorde det mulig for ham å ha en normal, eller nesten normal, skoledag. Nesten alle foreldrene hadde tilkjennegitt sin støtte, og de to–tre som hadde forlangt at Zafar skulle tas ut av skolen, fordi hans fortsatte tilstedeværelse der kunne utgjøre en fare for barna deres, hadde fått en skyllebøtte av rektor og hadde stukket pipen i sekk. Det var oppløftende å se mot, solidaritet og prinsippfasthet den dagen, de fineste menneskelige verdier stilt opp mot vold og bigotteri – menneskeslektens mørke side – nettopp da mørkets stigende tidevannsbølge virket så vanskelig å motstå. Det som hadde vært utenkelig helt til den dagen, ble tenkelig. Men i Hampstead, på Hall School, hadde motstanden allerede satt inn.

«Sees vi i morgen da, pappa?» Han ristet på hodet. «Men jeg skal ringe,» sa han. «Jeg skal ringe deg hver kveld klokken sju. Hvis dere ikke skal være hjemme da,» sa han til Clarissa, «så legg igjen en beskjed til meg på svareren hjemme og si når jeg skal ringe i stedet.» Dette var i begynnelsen av 1989. Slikt som PC, laptop, mobil, smarttelefon, Internett, Wi-Fi, SMS, e-post, var enten ukjent eller helt nytt. Han hadde ingen datamaskin eller mobiltelefon. Men han hadde et hus, selv om han ikke kunne overnatte der, og i det huset var det en telefonsvarer, og han kunne ringe inn og konferere med den, en ny bruk av et gammelt ord, og få, nei, hente meldingene. «Klokken sju,» gjentok han. «Hver kveld, OK?» Zafar nikket alvorlig. «OK, pappa.»

Han kjørte hjem alene, og nyhetene i radioen var bare dårlige. To dager før hadde det vært «Rushdie-opptøyer» utenfor det amerikanske kultursenteret i Islamabad, Pakistan. (Det var ikke klart hvorfor USA ble stilt til ansvar for Sataniske vers.) Politiet hadde åpnet ild mot folkemengden, og det var fem døde og seksti sårede. Demonstrantene bar plakater der det sto RUSHDIE, DU ER DØD. Nå var faren blitt betydelig forverret på grunn av den iranske forordningen. Ayatolla Khomeini var ikke bare en mektig geistlig. Han var en statssjef som beordret drap på en borger i en annen stat der han ikke hadde noen domsmyndighet, og han hadde snikmordere i sin tjeneste, og de hadde tidligere vært brukt mot «fiender» av den iranske revolusjon, også fiender som bodde utenfor Iran. Det var et nytt ord han måtte lære. Her lød det i radioen: ekstraterritorialrett. Også kjent som statsfinansiert terrorisme. Voltaire hadde en gang sagt at det var lurt for en forfatter å bo i nærheten av en landegrense slik at han, om han terget mektige menn, kunne smette over grensen og være trygg. Voltaire selv hadde forlatt England etter at han hadde vakt anstøt hos en aristokrat, Chevalier de Rohan, og ble værende i eksil i sju år. Men det skulle ikke lenger være trygt å bo i et annet land enn det man ble forfulgt av. Nå var det noe som het ekstraterritoriell aksjon. Med andre ord, de fulgte etter en.

Natten i Lonsdale Square var kald, mørk og klar. Det var to politimenn på plassen. Da han steg ut av bilen, lot de som de ikke hadde sett ham. De patruljerte innenfor et avgrenset område, holdt øye med gaten i nærheten av leiligheten, hundre meter i hver retning, og han kunne høre skrittene deres, selv når han satt inne. Han innså, i denne stillheten hjemsøkt av fottrinn, at han ikke lenger forsto livet sitt, eller hva det kunne bli til, og han tenkte for annen gang den dagen at det kanskje ikke var så veldig mye mer av livet å forstå. Pauline dro hjem, og Marianne gikk og la seg tidlig. Det var en dag man skulle glemme. Det var en dag man skulle huske. Han la seg i sengen ved siden av sin kone, og hun snudde seg mot ham og de slo armene rundt hverandre, stivt, som det ulykkelige ekteparet de var. Så lå de hver for seg med sine egne tanker og fikk ikke sove.

Fottrinn. Vinter. En svart vinge som flagret over et klatrestativ. Jeg forkynner for verdens stolte muslimske folk, risle-te, rosle-te, mo, mo, mo. Om å henrette dem hvor de enn måtte finne dem. Risle-te, rosle-te, risle-te, rosle-te, hey-pomposity, knikketiknakketi, retroko-quality, willoby-wallaby, mo, mo, mo.

I

En omvendt faustisk pakt

Da han var liten, hadde faren ved sengetid fortalt ham Østens store og forunderlige eventyr, fortalt dem og gjenfortalt dem og gjenskapt dem og gjenoppfunnet dem på sin egen måte – historiene til Scheherazade fra Tusen og én natt, historier fortalt mot døden for å vise historienes evne til å kultivere og beseire selv de mest morderiske tyranner; og dyrefablene fra Panchatantra; og undrene som strømmet som et fossefall fra Kathasaritsagara, «Historiestrømmenes hav», den veldige historiesjøen som var blitt skapt i Kashmir, der forfedrene hans var født; og beretningene om mektige helter, samlet i Hamzanama og Hatim Tais eventyr (sistnevnte var også en film, med en masse vidløftige utbroderinger som ble føyd til og forsterket i gjenfortellingene ved sengetid). En oppvekst nedsenket i disse fortellingene medførte at man lærte to uforglemmelige lekser: først, at historier ikke var sanne (det fantes ingen «virkelige» ånder i flasker eller flygende tepper eller tryllelamper), men ved å være usanne kunne de få ham til å føle og kjenne sannheter som sannheten ikke kunne fortelle ham, og for det andre, at alle tilhørte ham, akkurat som de tilhørte hans far, Anis, og alle andre, alle var hans, som de var hans fars, lyse historier og mørke historier, hellige historier og verdslige, og han kunne selv forandre og fornye og forkaste dem og ta dem opp igjen slik og når han måtte ønske og fryde seg over dem og leve i dem og med dem og av dem og gi historiene liv ved å elske dem og bli gitt liv av dem til gjengjeld. Menneskene var historiefortellende dyr, de eneste skapningene på jorden som fortalte hverandre historier for å forstå hva slags skapninger de var. Historien var deres førstefødselsrett, og ingen kunne ta den fra dem.

Hans mor, Negin, hadde også historier til ham. Negin Rushdie var født Zohra Butt. Da hun giftet seg med Anis, byttet hun ikke bare etternavn, men fornavn også, gjenoppfant seg selv for ham, la bak seg den Zohra han ikke ville tenke på, hun som hadde vært så forelsket i en annen mann. Om hun i sitt innerste hjerte var Zohra eller Negin, fikk sønnen aldri vite, for hun snakket aldri med ham om den mannen hun hadde gått fra, og valgte i stedet å røpe alle andres hemmeligheter, bare ikke sine egne. Hun var en sladrekjerring i verdensklassen, og når hennes eldste barn og eneste sønn satt på sengen hennes og klemte føttene hennes slik hun likte det, sugde han til seg de herlige og iblant slibrige lokalnyhetene hun bar på, veldige skoger som tvinnet seg sammen og forgrenet seg, bestående av hviskende familietrær som hun hadde inni seg, bugnende av skandalenes saftige forbudte frukter. Han kom også til å føle at disse hemmelighetene tilhørte ham, for når en hemmelighet først var blitt fortalt, tilhørte den ikke lenger henne som hadde fortalt den, men ham som hadde tatt imot den. Hvis man ikke ville at en hemmelighet skulle spres, fantes det bare én regel: Ikke si det til noen. Denne regelen skulle han også ha nytte av senere i livet. I dette senere livet, da han var blitt forfatter, sa moren til ham: «Jeg skal slutte å fortelle deg disse tingene, for du putter dem i bøkene dine, og så får jeg trøbbel.» Det var jo sant, og det hadde kanskje vært klokt av henne å holde opp, men hun var henfallen til sladder, og hun kunne det ikke, like lite som hennes mann, hans far, kunne slutte å drikke.

Windsor Villa, Warden Road, Bombay-26. Det var et hus oppe i en høyde, og det hadde utsikt over havet og byen som flommet utover, mellom høyden og havet; og ja, hans far var rik, selv om han brukte livet sitt til å tape alle de pengene og døde blakk, ute av stand til å betale gjelden sin, med noen bortgjemte rupisedler i øverste venstre skuff i skrivebordet, som var alle kontantene han hadde igjen her i verden. Anis Ahmed Rushdie («B.A. Cantab., Skrankeadvokat», sto det stolt på messingskiltet som var skrudd fast på veggen ved ytterdøren i Windsor Villa) arvet en formue etter sin far, tekstilmagnaten, som bare hadde denne ene sønnen, som brukte den, tapte den og så døde, hvilket kunne ha vært historien om et lykkelig liv, men ikke var det. Barna visste visse ting om ham: at han om morgenen var blid og fornøyd til han fikk barbert seg, men så, etter at Philishave hadde gjort sitt, ble han gretten, og de holdt seg langt unna ham; at når han tok dem med til stranden i helgen, pleide han å være livlig og morsom på veien dit, men sur på hjemveien; at når han spilte golf med moren deres i Willingdon Club, måtte hun for all del tape, selv om hun var en sterkere spiller enn ham, for det var ikke umaken verdt å vinne; og når han var full, skar han de styggeste grimaser til dem, vrengte ansiktet i bisarre og fælslige folder som skremte dem veldig, og som ingen utenforstående noensinne så, og derfor var det ingen som forsto hva de mente når de sa at faren «skar ansikter». Men så lenge de var små, var det historier og deretter å sove, og hvis de hørte høyrøstet snakk i et annet rom, hvis de hørte moren gråte, var det ingenting de kunne gjøre ved det. De dro lakenene over hodet og drømte.

Anis tok den trettenårige sønnen sin med seg til England i januar 1961, og i en ukes tid, før han tok fatt på utdannelsen ved Rugby School, delte de et værelse på Cumberland Hotel, like ved Marble Arch i London. Om dagen var de ute og kjøpte inn de foreskrevne tingene til skolen, tweedjakker, grå flanellsbukser, Van Heusen-skjorter med løs, halvstiv snipp som krevde krageknapper som skar seg inn i halsen på gutten og gjorde det tungt å puste. De drakk sjokolademilkshake på Lyons Corner House i Coventry Street, og de gikk på Odeon Marble Arch og så The Pure Hell of St. Trinians, og han skulle ønske at det var jenter på kostskolen. Om kvelden kjøpte faren stekt kylling fra Kardomah grillbar i Edgware Road og fikk ham til å smugle den inn på hotellrommet inni den nye dobbeltspente blå kappen. Om kvelden drakk Anis seg full, og ute i de små timer ristet han den skrekkslagne sønnen sin våken og skjelte ham ut med et språk som var så grisete at gutten ikke kunne begripe at faren engang kunne den slags ord. Så dro de til Rugby og kjøpte en rød lenestol og sa adjø. Anis tok et bilde av sønnen sin utenfor pensjonatet i den blå-og-hvit-stripete luen og den kyllingluktende kappen, og om man så inn i guttens triste øyne, skulle man tro han var lei seg for at han skulle gå på skole så langt hjemmefra. Men i virkeligheten så sønnen bare frem til at faren endelig skulle komme seg av gårde, så han kunne prøve å glemme nettene med grov språkbruk og uprovosert, blodskutt raseri. Han ville bare legge tristheten bak seg og gi seg i kast med fremtiden, og deretter var det kanskje uunngåelig at han skulle bygge opp en tilværelse så langt borte fra faren som han bare kunne, at han ville legge oseaner mellom dem og la dem forbli der. Da han tok sin eksamen ved Cambridge universitet og fortalte faren at han ville bli forfatter, presset et forpint hyl seg ustoppelig frem fra Anis’ munn. «Hva,» utbrøt han, «skal jeg si til vennene mine?»

Men nitten år senere, på sønnens førtiårsdag, sendte Anis Rushdie ham et håndskrevet brev som ble den mest dyrebare meddelelsen forfatteren noensinne hadde mottatt og skulle motta. Dette var bare fem måneder før Anis døde i en alder av syttisju år av en raskt omseggripende multippel myelom – benmargskreft. I brevet viste Anis hvor dypt og grundig han hadde lest og forstått sønnens bøker, hvor spent han så frem til å lese flere av dem, og hvor sterkt han opplevde den faderlige kjærligheten han hadde brukt en halv mannsalder på å uttrykke. Han levde lenge nok til å fryde seg over at Midnattsbarn og Skam ble en slik suksess, men da den boken som sto mest i gjeld til ham, ble utgitt, var han borte og kunne ikke lese den. Det var kanskje like bra, for dermed slapp han også den furoren som fulgte. Men blant de få tingene som sønnen var aldeles sikker på, var det at i stridighetene omkring Sataniske vers ville han ha hatt farens uforbeholdne, urokkelige støtte. Uten farens ideer og eksempel som inspirasjon ville nok den romanen aldri ha blitt skrevet. De kjørte deg på ræva, mora og faren din? Nei, det var ikke sånn det var. Eller kanskje det var akkurat det de gjorde, men så lot de deg også bli den personen, den forfatteren, som du hadde to i deg til å bli.

Den første gaven han fikk av faren, en gave lik et budskap i en tidskapsel, som han ikke forsto før han var voksen, var slektsnavnet. «Rushdie» var noe Anis hadde funnet på. Hans fars navn hadde vært en drabelig munnfull, Khwaja Muhammad Din Khaliqi Dehlavi, et fint Old Delhi-navn som passet godt til den herren av den gamle skole som skulte olmt fra det eneste fotografiet som var i behold, den fremgangsrike industriherren og deltidsessayisten som bodde i en forfallen haveli i det berømte gamle muhalla eller kvartalet Ballimaran, et virvar av små, buktende gater ved Chandni Chowk som hadde vært hjemstedet til den store farsi- og urdu-dikteren Ghalib. Muhammad Din Khaliqi døde ung og etterlot en formue til sin sønn (som han skulle ødsle bort) og et navn som var for tungt til å bære omkring i den moderne verden. Anis omdøpte seg selv til «Rushdie» på grunn av sin beundring for ibn Rushd, han som i Vesten kalles «Averroës», en spansk-arabisk filosof som levde i Córdoba i det 12. århundre og arbeidet seg opp til qadi eller dommer i Sevilla, oversetter og hyllet kommentator av Aristoteles’ verker. Hans sønn bar det navnet i to tiår før han skjønte at faren, en mann med dype kunnskaper om islam, som også var helt blottet for religiøs tro, hadde valgt navnet all den tid han respekterte ibn Rushd fordi han ledet an i den rasjonalistiske disputten rettet mot sin tids bokstavtro islam. Og det skulle gå ytterligere tjue år før striden om Sataniske vers i det 20. århundre skapte et ekko av den åtte hundre år gamle disputten.

«Det er da enda noe,» sa han til seg selv da uværet brøt løs over ham, «jeg går til denne striden med det rette navnet.» Bortenfor graven hadde faren gitt ham det banneret som han skulle føre kampen under, ibn Rushds banner, som sto for intellekt, argumentasjon, analyse og fremskritt, for filosofiens og lærdommens frihet fra teologiens lenker, for menneskelig forstand og mot blind tro, underkastelse, godkjennelse og stillstand. Ingen har noensinne ønsket seg krig, men hvis man kom opp i en krig, kunne det gjerne være den rette krigen, om de viktigste tingene i verden, og man kunne like gjerne, hvis man nå engang skulle utkjempe den, hete «Rushdie» og stå der ens far hadde plassert en, i tradisjonen til den store aristotelikeren, Averroës, Abul Walid Muhammad ibn Ahmad ibn Rushd.

De hadde samme stemme, faren og han. Når han tok telefonen hjemme, begynte Anis’ venner å snakke med ham som om han var hans far, og han måtte stoppe dem før de sa noe pinlig. De lignet hverandre, og når de på de glattere strekningene på sin humpete ferd som far og sønn satt på en veranda en varm kveld med duften av bougainvillea i neseborene og førte heftige diskusjoner om verden, visste begge at selv om de var uenige om mangt og mye, hadde de det samme sinnelaget. Og det de især hadde felles, var vantroen.

Anis var en gudløs mann – noe som fremdeles er et opprørende utsagn i USA, om enn ikke så uvanlig i Europa, og en ubegripelig tanke i en stor del av resten av verden, hvor det til og med kan være vanskelig å finne ord for forestillingen om ikke å tro. Men det var det han var, en gudløs mann som visste og tenkte ganske mye på Gud. Islams tilblivelse fascinerte ham fordi det var den eneste av de store verdensreligionene som hadde oppstått i en tid da man gjorde historiske nedtegnelser, med en profet som ikke var en legende, beskrevet og forherliget av «evangelister» som skrev hundre år eller mer etter at den virkelige mannen levde og døde, eller en rett som var et oppkok beregnet på bekvemt globalt forbruk av den briljante proselyttmakeren Paulus, men en mann med et liv som i store trekk ble nedtegnet, en mann som levde under sosiale og økonomiske omstendigheter som var godt kjent, i en tid preget av dyptgripende sosiale omveltninger, et foreldreløst barn som ble en fremgangsrik kjøpmann med en hang til det mystiske, og som en dag, på fjellet Hira i nærheten av Mekka, så erkeengelen Gabriel stå og ruve i horisonten og fylle himmelen og gi ham pålegg om å «resitere» og dermed, langsomt, skape den boken som er kjent som Resitasjonen: al-Qur’an.

Dette gikk fra far til sønn: troen på at historien om islams tilblivelse var fascinerende fordi den skjedde innenfor historien, og at den, som sådan, helt åpenbart var formet av begivenheter og påvirkninger og ideer fra den tiden da den ble skapt; at å sette historien inn i en historisk kontekst, prøve å forstå hvordan en stor idé ble formet av disse kreftene, var den eneste måten å nærme seg emnet på; og at man kunne akseptere Muhammad som en ekte mystiker – akkurat som man kunne akseptere at Jeanne d’Arcs stemmer faktisk ble hørt av henne, eller at åpenbaringene til Johannes var en martret sjels «virkelige» opplevelser – uten at man av den grunn behøver å akseptere at om man hadde stått ved siden av islams profet på fjellet Hira den dagen, så ville man også ha sett erkeengelen. Åpenbaringer var å oppfatte som en indre, subjektiv hendelse, ikke en objektiv realitet, og en åpenbart tekst skulle granskes som enhver annen tekst, med bruk av alle kritikerens redskaper, litterære, historiske, psykologiske, lingvistiske og sosiologiske. Kort sagt, teksten skulle betraktes som et menneskelig kunstprodukt, og som alle slike kunstprodukter et lett offer for menneskelig feilbarlighet og ufullkommenhet. Den amerikanske kritikeren Randall Jarrell er kjent for å ha definert romanen som «et langt skriftstykke som det er noe galt med». Anis Rushdie trodde han visste hva som var galt med al-Qur’an: Noen steder hadde det gått i surr.

Ifølge overleveringene var det slik at når Muhammad kom ned fra fjellet, begynte han å resitere – selv var han kanskje analfabet – og den av hans nære følgesvenner som befant seg i nærheten, pleide da å skrive ned det han sa, på hva som måtte være for hånden (pergament, stein, lær, blader, og iblant, sies det, også på ben). Disse tekststykkene ble liggende i en kiste hjemme hos ham til etter hans død, da følgesvennene kom sammen for å avgjøre den rette rekkefølgen av åpenbaringene. Det er disse beslutningene som har gitt oss den nå kanoniske teksten til al-Qur’an. Om denne teksten skulle være «fullkommen», måtte leseren tro a) at erkeengelen, når han formidlet Guds ord, gjorde det uten noen glipp – noe som kan lyde tilforlatelig, siden erkeengler formodentlig er hevet over trykkfeil; b) at Profeten, eller som han selv kalte seg, Budbringeren, husket erkeengelens ord til punkt og prikke; c) at følgesvennenes hastige nedtegnelser, skrevet i løpet av den tjuetre år lange åpenbaringen, også var feilfrie; og endelig d) at da de møttes for å sette sammen teksten i dens endelige form, var deres kollektive erindring om den korrekte rekkefølgen også fullkommen.

Anis Rushdie kviet seg for å bestride påstandene a), b) og c). Påstand d) var det imidlertid vanskeligere for ham å svelge, for som enhver som leste al-Qur’an lett kunne se, forekom det radikale sprang i flere suraer, idet temaet vekslet uten varsel, og det temaet som var forlatt, noen ganger dukket uanmeldt opp i en senere sura, som inntil da hadde handlet om noe helt annet. Anis hadde lenge båret på et ønske om å rede ut disse sprangene, og dermed komme frem til en tekst som var klarere og lettere å lese. La det også være sagt at dette ikke var noen hemmelig eller stjålen plan. Han drøftet den åpent med venner ved middagsbordet. Han hadde ingen følelse av at dette forehavendet kunne innebære noen risiko for den revisjonistiske forskeren, ingen grøssende fornemmelse av fare. Tidene var kanskje annerledes, og man kunne tenke slike tanker uten frykt for represalier, eller også kan omgangskretsen ha vært mer pålitelig; eller kanskje Anis var en troskyldig tosk. Men dette var den atmosfæren av åpen gransking som han oppdro barna i. Ingenting var forbudt område. Det fantes ingen tabuer. Alt, også hellige skrifter, kunne saumfares og eventuelt forbedres.

Han gjorde det aldri. Da han døde, ble det ikke funnet noen tekst blant papirene hans. Hans siste år var dominert av alkohol og mislykkede forretninger, og han hadde liten tid eller trang til å terpe på dyptpløyende koranstudier. Det hadde kanskje alltid vært ønskedrømmer, eller tomt, whisky-drevet brauting. Men det hadde satt spor hos sønnen. Dette var Anis’ andre store gave til barna: en tilsynelatende fryktløs skepsis, i kombinasjon med en nesten total frihet fra religionen. Det forekom imidlertid en god del proforma-symbolikk. Svinekjøtt ble aldri spist i Rushdies husholdning, og på middagsbordet fant man heller ikke de like forbudte «åtseletere på jorden og i havet». Ingen goanesisk rekekarri på dette spisebordet. Det forekom også en sjelden gang at de tok turen til Idgah, til de rituelle bønnenes opp-og-ned-bevegelser. Det var også, én gang eller to i året, faste i det som indiske muslimer, som snakket urdu – ikke arabisk – kalte ramzán, ikke ramadan. Og en gang var det som snarest en maulvi, en religiøs lærd, engasjert av Negin for å lære hennes hedenske sønn og døtre det mest elementære av troen. Men da de hedenske barna satte seg opp mot maulvien, en knøttliten Ho Chi Minh-kopi, og ertet ham så nådeløst at han beklaget seg bitterlig overfor foreldrene deres over deres manglende respekt for alt det hellige, bare lo Anis og Negin og tok barnas parti. Maulvien strøk på dør for aldri å vende tilbake, og mumlet forbannelser over de vantro i farten, og siden ble det ikke gjort noen forsøk på religiøs oppfostring. Hedningene fikk en hedensk oppvekst, og i Windsor Villa var iallfall det i sin skjønneste orden.

Da han snudde seg bort fra faren sin, kledd i den blå-og-hvit-stripete luen til Bradley House og kamgarnskappen sin og dukket ned i engelsk levevis, var fremmedhetens synd det aller første som ble gjort klart for ham. Før dette hadde han aldri tenkt på at noen kunne oppfatte ham som Den andre. Etter Rugby School glemte han aldri leksen han hadde lært seg der: at det alltid ville være mennesker som ikke likte en, som alltid ville betrakte en som like fremmed som små grønne menn eller Gørr fra verdensrommet, og det å få dem på andre tanker var nytteløst. Fremmedgjøring: Det var en lekse han fikk lære seg på nytt under mer dramatiske omstendigheter senere.

På en engelsk kostskole i begynnelsen av 1960-årene oppdaget han fort at det var tre grove feil man kunne begå, men hvis man bare gjorde seg skyldig i to av de tre, kunne man bli tilgitt. Feilene var: å være fremmed; å være glup; og å være dårlig i sport. På Rugby var det slik at de fremmede, glupe guttene som stortrivdes, også var elegante cricketspillere eller, som tilfellet var med en av hans jevnaldrende, pakistaneren Zia Mahmood, så dyktig med kort at han som voksen ble en av verdens beste bridgespillere. De guttene som ikke hadde noen sportslige ferdigheter, måtte vokte seg for ikke å bli for glupe, og om mulig, ikke for fremmede, hvilket var den verste av de tre feilene.

Han begikk alle tre feilene. Han var fremmed, glup, ikke-sportslig. Følgen var at årene der for det meste var ulykkelige, selv om han gjorde det godt akademisk sett og forlot Rugby med en vedvarende følelse av å ha fått en fantastisk undervisning – med de livgivende minnene om store lærere som vi, i heldigste fall, kan bære med oss resten av livet. Det var P.G. Lewis, nødvendigvis kjent som «Pig», som innga ham en slik kjærlighet til fransk at han i løpet av ett semester klatret opp fra bunnen til toppen av klassen, og det var historielærerne, J.B. Hope-Simpson, alias «Hope Stimulus», og J.W. «Gut» Hele, som ga ham så dyktig veiledning at han faktisk laget den beste utstillingen, fikk et mindre stipend og kunne studere historie ved farens gamle alma mater, King’s College, Cambridge, hvor han skulle treffe E.M. Forster og stifte bekjentskap med sex, riktignok ikke på samme tid. (Mindre verdifullt, kanskje, «Hope-Stimulus» var også den som presenterte ham for Tolkiens Ringenes herre, som trengte inn i hans bevissthet, en infeksjon han aldri helt kunne kvitte seg med.) Den gamle engelsklæreren hans, Geoffrey Helliwell, skulle opptre på britisk TV dagen etter fatwaen og riste bedrøvet på hodet og spørre i milde, vage, fjollete vendinger: «Hvem skulle ha trodd at en så kjekk, stille gutt kunne rote seg bort i så mye bråk?»

Det var ingen som hadde tvunget ham til å gå på kostskole i England. Negin hadde vært imot tanken på å sende sin eneste sønn over hav og kontinenter. Anis hadde tilbudt ham muligheten og oppmuntret ham til å ta adgangseksamen, men selv etter at han hadde bestått den med ganske godt resultat, og plassen på Rugby var hans, ble den endelige avgjørelsen om å dra av sted eller bli hjemme, overlatt helt til ham. Senere i livet skulle han undre seg over det valget som ble gjort av hans trettenårige jeg, en gutt rotfestet i storbyen, som var glad i vennene sine, trivdes på skolen (bortsett fra små lokale problemer med marathi-språket), sine foreldres øyesten. Hvorfor bestemte den gutten seg for å legge alt bak seg og reise halvveis rundt kloden og inn i det ukjente, langt borte fra alle som var glad i ham og alt han kjente? Var det kanskje litteraturens feil (for han var helt klart en lesehest)? I så fall kunne de skyldige ha vært hans kjære Jeeves og Bertie, eller muligens jarlen av Emsworth og hans mektige sugge, keiserinnen av Blandings. Eller kan det ha vært de tvilsomme forlokkelsene i Agatha Christies verden som overbeviste ham, selv om Christies Miss Marple hadde bosatt seg i Englands mest morderiske landsby, den dødbringende St. Mary Mead? Så var det Arthur Ransomes serie, Swallows and Amazones, som handlet om unger som rotet omkring i båter i Lake Disrict, og, mye, mye verre, de fryktelige litterære esakapadene til Billy Bunter, «The Owl of the Remove», den tjukke gutten på Frank Richards’ latterlige Grayfriars School, hvor det blant Bunters klassekamerater var minst én inder, Hurree Jamset Ram Singh, den «svartsmuskete naboben av Bhanipur», som snakket et bisart, svulstig, syntaktisk snirklete engelsk («fordreidheten», som den svartsmuskete naboben godt kunne ha kalt det, «var fenomenal»). Var det, med andre ord, en barnlig beslutning, å driste seg inn i et fiktivt England som bare fantes i bøker? Eller var det, alternativt, en indikasjon på at det under overflaten på den «kjekke, stille gutten» lurte en mer fremmedartet skapning, en kar med et usedvanlig djervt hjerte, i besittelse av nok tæl til å ta spranget ut i mørket nettopp fordi det var et skritt inn i det ukjente – en ung mann som hadde en intuitiv fornemmelse av sitt fremtidige voksne jegs evne til å overleve, ja trives, hvor enn i verden hans omflakkende liv kunne føre ham, og som kunne, altfor lett, rent ut sagt litt brutalt, følge drømmen om å komme seg «bort», rive seg løs fra det forlokkende, som selvsagt også var kjedsomheten, «hjemmet», forlate sin sørgende mor og sine søstre uten altfor sterk beklagelse? Kanskje litt av alt. Uansett, han tok spranget, og tidens veier som alltid forgrener seg, delte seg foran føttene hans. Han tok veien vestover og holdt opp med å være den han kunne ha vært hvis han var blitt værende hjemme.

En rosa stein, innfelt i Doctor’s Wall, oppkalt etter den legendariske rektor dr. Arnold, vendt ut mot de navngjetne idrettsbanene i The Close, hadde en innskrift som etter sigende skulle feire en revolusjonær billedstorm. «Dette er til minne om bragdene til William Webb Ellis,» sto det, «som med utsøkt tilsidesettelse av reglene for fotball slik den ble spilt den gang, først tok opp ballen og løp av sted med den, hvilket var opphavet til det som er rugbys særkjenne.» Men denne historien om Webb Ellis var apokryf, og skolen var ikke den som bedrev billedstorm. Sønner av aksjemeglere og advokater fikk sin utdannelse her, og «utsøkt tilsidesettelse av reglene» hørte ikke til pensum. Å ha begge hendene i lommen var mot reglene. Det samme var «å løpe i korridorene». Men «fagging» – at man skulle være en eldre gutts ubetalte tjener – og bank var fremdeles tillatt. Korporlig avstraffelse kunne gis av «husmesteren», til og med av den gutten som ble utnevnt til «ordensmann». I hans første semester var ordensmannen en viss R.A.C. Williamson, som hadde spanskrøret sitt hengende godt synlig over døren til arbeidsværelset. Det var hakk i det, ett for hver omgang juling som Williamson hadde gitt.

Han ble aldri slått. Han var en «kjekk, stille gutt». Han lærte seg reglene og var nøye med å overholde dem. Han lærte seg skolesjargongen, dics for aftenbønn i sovesalene (av latin dicere, å snakke), topos for toalettene (av det greske ordet for sted), og ubehøvlet, slamper for de av byens innbyggere som ikke gikk på Rugby, en by som var best kjent for sementproduksjon. Selv om De tre feilene aldri ble tilgitt, gjorde han sitt beste for å passe inn. I sjette klassetrinn vant han Dronningens medalje for et historisk essay om Napoleons utenriksminister, den klumpfotede, kyniske, amoralske libertineren Talleyrand, som han leverte et kraftfullt forsvar for. Han ble sekretær for skolens diskusjonsklubb og holdt et veltalende innlegg for «fagging», som ble avskaffet like etter at han gikk ut av skolen. Han kom fra en konservativ indisk familie, og var på ingen måte radikal. Men rasisme var noe han fort forsto. Når han kom tilbake til det lille arbeidsværelset sitt, hendte det mer enn én gang at han fant et essay han hadde skrevet, revet i fillebiter og strødd utover setet på den røde lenestolen. En gang hadde noen skrevet ordene SVARTINGER, DRA HJEM på veggen hans. Han bet tennene sammen, svelget i seg fornærmelsene og gjorde det han hadde å gjøre. Han fortalte ikke foreldrene sine hvordan det var på skolen før etter at han hadde sluttet (og da han endelig sa det, var de forskrekket over at han kunne ha holdt så mye smerte for seg selv). Hans mor tok det tungt at han var borte, hans far betalte en formue for å ha ham der, og det ville ikke være riktig å klage, sa han til seg selv. Så i brevene hjem skapte han sine første fiksjoner, om idylliske skoledager med solskinn og cricket. I virkeligheten var han ikke noe tess i cricket, og Rugby om vinteren var bitende kaldt, dobbelt ille for en gutt fra tropene, som aldri hadde sovet under tunge ulltepper og syntes det var vanskelig å sove når han ble tynget ned på den måten. Men hvis han kastet dem av seg, skalv han av kulde. Han måtte venne seg til den vekten også, og det greide han. Om natten, etter at lyset var slukket i sovesalene, begynte jernsengene å riste når guttene fikk utløp for sine ungdommelige drifter, og sengene som dunket mot varmerørene langs veggene, fylte de store mørke rommene med det uutsigelige begjærets nattlige musikk. Hva det angikk, som alt annet, bestrebet han seg på å være lik de andre og være med på det. Igjen: Han var ikke opprørsk av natur. Den første tiden foretrakk han The Rolling Stones fremfor The Beatles, og etter at en av hans mer vennlige husfeller, en alvorlig, kjerubisk ung mann ved navn Richard Shearer, fikk ham til å sette seg og høre på The Freewheelin’ Bob Dylan, ble han en entusiastisk Dylan-dyrker, men innerst inne var han en konformist.

Allikevel: Så snart det dreide seg om Rugby, ble han opprørsk. Skolen ville absolutt at alle guttene skulle melde seg på CCF, eller Combined Cadet Force, og så trekke i full militær kaki hver onsdag ettermiddag og drive med krigsspill i gjørma. Han var ikke av dem som tenkte at det kunne være artig – faktisk opplevde han det som en form for tortur – og den første uken på skolen oppsøkte han husmesteren, dr. George Dazeley, en godmodig, gal-vitenskapsmann-type med et glitrende, gledeløst smil, for å forklare at han ikke ville være med. Dr. Dazeley stivnet til, glitret, og påpekte, en anelse iskaldt, at guttene ikke hadde rett til å velge det bort. Gutten fra Bombay ble plutselig besatt av en uvant stahet, ranket seg og sa: «Sir, mine foreldres generasjon har ganske nylig ført en frigjøringskrig mot Det britiske imperiet, og jeg kan derfor absolutt ikke tenke meg å slutte meg til dets væpnede styrker.» Dette uventede utbruddet av postkolonial lidenskap lamslo dr. Dazeley, som spakt ga etter og sa: «Ja, ja, du får heller holde deg på arbeidsværelset og lese i stedet, da.» Idet den unge militærnekteren forlot kontoret, pekte Dazeley på et bilde på veggen. «Det er major William Hodson,» sa han. «Hodson fra Hodsons kavaleriregiment. Han bodde på Bradley.» William Hodson var den britiske kavalerioffiseren som, etter at man hadde slått ned Det indiske opprøret i 1857 (det som på Rugby ble kalt Det indiske mytteri), pågrep den siste mughal-keiseren, dikteren Bahadu Shah Zafar og myrdet de tre sønnene hans, kledde dem nakne, skjøt dem ned, tok smykkene deres og kastet likene i søla utenfor en av portene i Delhi, den som siden ble kjent som Khooni Darvaza, blodporten. At Hodson en gang hadde bodd på Bradley House, gjorde den unge indiske opprøreren enda stoltere over å ha nektet å bli med i den hæren der mughal-prinsenes bøddel hadde tjenstgjort. Dr. Dazeley føyde svevende og kanskje feilaktig til at han trodde Hodson hadde vært en av modellene for skikkelsen Flashman, skolens bølle i Thomas Hughes’ roman fra Rugby, Tom Brown’s Schooldays. Det var en statue av Hughes på plenen utenfor skolebiblioteket, men her i Bradley House var den store veteranen angivelig den opprinnelige utgaven av den mest notoriske bøllen i engelsk litteratur. Det kunne visst ha noe for seg.

Det man lærer på skolen, er ikke alltid det skolen tror at den lærer bort.

De neste fire årene satt han hver onsdag ettermiddag og leste sciencefictionromaner i gult omslag, lånt fra byens bibliotek, mens han spiste eggesalatsandwich og potetchips, drakk Coca-Cola og lyttet til Two-Way Family Favorites på transistorradioen. Han ble ekspert på science fictions såkalte gullalder, og slukte mesterverker som Isaac Asimovs I, Robot, hvor robotikkens tre lover var nedlagt, Philip K. Dicks The Three Stigmata of Palmer Eldritch, Zenna Hendersons Pilgrimage-romaner, de ville fantasiene til L. Sprague de Camp og fremfor alt Arthur C. Clarkes uforglemmelige novelle «The Nine Billion Names of God», om hvordan verden stille gikk under så snart dets hemmelige formål, å lytte til alle Guds navn, var blitt oppfylt av en gjeng buddhistmunker med en supercomputer. (I likhet med sin far var han fascinert av Gud, selv om religion ikke appellerte noe særlig til ham.) Det var kanskje ikke historiens største revolusjon, de fire og et halvt årenes fall mot det fantastiske, drevet frem av godteributikkens snacks, men hver gang han så skolekameratene komme ravende inn fra krigsspillene sine, utkjørte, sølete og oppskrubbede, ble han minnet om at det noen ganger kan være vel verdt å stå på sitt.

Apropos Gud: De siste spor av tro ble slettet i hans sinn på grunn av hans sterke avsmak for arkitekturen i Rugby kapell. Mange år senere, da han slumpet til å reise gjennom byen, ble han forferdet over at Herbert Butterfields nygotiske bygning faktisk var svært vakker. Som skolegutt syntes han den var gyselig, og kom frem til, i den sciencefictiontyngede epoken i livet, at den mest av alt lignet en mursteinsrakett klar for start. En dag da han satt og stirret på det gjennom vinduet i et klasseværelse i New Big School i en latintime, meldte det seg et spørsmål: «Hva slags Gud,» tenkte han, «ville bo i et så stygt hus?» I neste øyeblikk meldte svaret seg: Ingen Gud med selvrespekt kunne bo der, det sa seg selv – og det sa seg da også selv at det ikke fantes noen Gud, ikke engang en Gud med dårlig smak når det gjaldt arkitektur. På slutten av den latintimen var han beinhard ateist, og for å bevise det, troppet han besluttsomt opp i skolebutikken i friminuttet og kjøpte seg et skinkesmørbrød. Svinekjøttet passerte hans lepper for første gang den dagen, og at Den allmektige unnlot å la et drepende lyn ramme ham da, beviste etter hans mening det han lenge hadde hatt en mistanke om, at det ikke var noen der oppe som hadde lyn å slå til med.

Inne i Rugby kapell sluttet han seg i et semester til resten av skolen og innøvde og sang «Hallelujakoret» som en del av en oppførelse av hele Messias med profesjonelle solister. Han deltok ved de obligatoriske morgenandaktene og aftensangene – siden han hadde gått på Katedralskolen i Bombay, hadde han ingen skikkelig unnskyldning hvis han ville argumentere for fritak fra å mumle seg igjennom de kristne bønnene – og han kunne ikke nekte for at han likte salmene, med toner som virket så oppløftende. Ikke alle salmene. Han trengte for eksempel ikke å se på det herlige kors / hvor herlighetens fyrste døde, men en ensom gutt kunne ikke la være å føle seg grepet når han ble bedt om å synge eg gjeng i myrke natt langt frå min heim, leid du meg fram. Han likte å synge «O Come, All Ye Faithful» på latin, som på sett og vis tok den religiøse brodden ut av den: venite, venite in Bethlehem. Han likte «O bli hos meg» fordi den ble sunget av hele den 100 000 mann sterke mengden på Wembley Stadium før FA-cup-finalen, og det han oppfattet som «geografisalmen», «Den dag du gav, o Herre, er nå omme», fylte ham med deilig hjemlengsel: Den sol som byder oss til hvile vekker nu / våre brødre under Vestens [her satte han i stedet inn Østens] himmel. Vantroens språk var helt klart fattigere enn troens. Men vantroens musikk var i det minste i ferd med å bli helt på høyde med de troendes sanger, og da han kom opp i tenårene og rockens gullalder fylte ørene hans med sine yndlingslåter, sin I-can’t-get-no og hard rain og try-to-see-it-my-way og da doo ron ron, mistet sågar salmene noe av sin kraft til å bevege ham. Men det var fremdeles ting i Rugby kapell som kunne gripe en vantro bokorms hjerte: minnegudstjenestene til Matthew Arnold og hans uvitende armeer som tørner sammen i natten, og Rupert Brooke, drept av et myggstikk mens han kjempet for akkurat en slik hær, og som nå lå i en avkrok av en fremmed mark som var for alltid England; og fremfor alt, steinen som var et minnesmerke over Lewis Carroll, med dens Tenniell-silhuetter som danset rundt kantene i svart-hvit marmor i en – hva, jo, ja visst! – kvadrilje. «Vil ei, kan ei, vil ei, kan ei, vil ei med i dansen,» sang han stille for seg selv. «Vil ei, kan ei, vil ei, kan ei, kan ei med i dansen.» Det var hans private salme til seg selv.

Før han forlot Rugby, gjorde han noe forferdelig. Alle som sluttet på skolen, fikk holde et «studiesalg», som gjorde det mulig for dem å la de gamle skrivebordene, lampene og annet skrot gå videre til yngre gutter mot et lite kontantbeløp. Han slo opp en auksjonsplakat på innsiden av døren sin, oppga beskjedne startpriser for sine overflødige eiendeler, og ventet. De fleste tingene som ble frembudt til salg, var sterkt slitt. Han hadde imidlertid den røde lenestolen sin, som hadde vært ny da faren kjøpte den til ham. En lenestol med bare én bruker var en ettertraktet, sjelden kvalitetsgjenstand i slike salg, og den røde stolen innbrakte en del seriøse bud. Til slutt gjensto to iherdige bydere: en av «faggene» hans, en viss P.A.F. Reed-Herbert, kjent som «Weed Herbert», et lite, bebrillet krek som heltedyrket ham litt, og en eldre gutt ved navn John Tallon, som hørte hjemme i Bishop’s Avenue, millionærstrøket i Nord-London, og som trolig hadde råd til å komme med høye bud.

Da budene dabbet av – høyeste bud var Reed-Herberts tilbud på omkring fem pund – kom han på den forferdelige ideen. Han ba i all stillhet John Tallon om å gi et veldig høyt bud, noe sånt som åtte pund, og lovte at han ikke skulle tvinge ham til å stå ved det hvis det endte som høyeste bud. Så, under dics, fortalte han Weed Herbert høytidelig at han visste at hans rike rival, Tallon, var innstilt på å gå enda høyere, kanskje så høyt som tolv hele pund. Han så at Weed Herbert ble lang i maska, la merke til den sønderknuste minen, og satte inn dødsstøtet. «Nå, hvis du skulle by, for eksempel, ti pund med det samme, kunne jeg avslutte auksjonen og erklære stolen for solgt.» Weed Herbert virket nervøs. «Det er mange penger, Rushdie,» sa han. «Tenk på det,» sa Rushdie storsinnet, «mens du ber bønnene dine.»

Da dics var over, bet Weed Herbert på kroken. Den machiavelliske Rushdie smilte beroligende. «Strålende beslutning, Reed-Herbert.» Han hadde kaldblodig overtalt gutten til å by mot seg selv og fordoble sitt eget høyeste bud. Den røde lenestolen hadde fått ny eier. Så stor var bønnens makt.

Dette skjedde våren 1965. Ni og et halvt år senere, under den britiske valgkampen i oktober 1974, slo han på TV-apparatet og så slutten på en tale av kandidaten for den høyreekstremistiske, rasistiske, fascistiske, rabiat innvandringsfiendtlige britiske National Front. Kandidatens navn sto gjengitt på skjermen. Anthony Reed-Herbert. «Weed Herbert!» brølte han forferdet. «Du godeste, jeg har oppfunnet en nazist!» Alt sto med ett klart for ham. Weed Herbert, som var blitt narret til å bruke for mange av sine egne penger, av en sleip, gudløs svarting hadde gått og ruget på det bitre raseriet gjennom en ormstukken barndom og inn i en enda mer ormstukken voksen alder og var blitt en rasistisk politiker, slik at han kunne få hevn over alle svartinger, med eller uten overprisede røde lenestoler til salgs. (Men var det den samme Weed Herbert? Kunne det tenkes at det var to av dem? Nei, tenkte han, det måtte være lille P.A.F., som ikke lenger var så liten.) Ved valget i 1977 fikk Weed Herbert 6 prosent av stemmene i valgkretsen Leicester East, 2967 stemmer til sammen. I august 1977 stilte han til valg igjen, i suppleringsvalget i Birmingham Ladywood, og kom på tredje plass, foran den liberale kandidaten. Det var gudskjelov hans siste betydningsfulle opptreden på den nasjonale arenaen.

Mea culpa, tenkte selgeren av den røde lenestolen. Mea maxima culpa. I den samme historien om skoledagene skulle det alltid finnes mye ensomhet og en god del bedrøvelse. Men det skulle også være denne pletten på hans karakter; denne uregistrerte forbrytelsen som han ikke hadde gjort bot for.

Den andre dagen i Cambridge var han med på en sammenkomst for førsteårsstudenter i King’s College Hall og stirret for første gang på Noel Annans mektige brunelleschianske kuppel av et hode. Lord Annan, bestyreren ved King’s College, den malmfulle katedralen av en mann som var utstyrt med en slik kuppel, sto foran ham i all sin kaldøyde, tykkleppede herlighet. «Dere er her,» sa Annan til de fremmøtte førsteårsstudentene, «av tre grunner: Intellekt! Intellekt! Intellekt!» Én, to, tre fingre spiddet luften idet han regnet opp disse tre grunnene. Senere i talen overgikk han sågar denne iakttagelsen. «Den viktigste delen av utdannelsen deres vil ikke finne sted i auditoriene eller bibliotekene eller under studieveiledningen,» messet han. «Det vil skje når dere sitter på hverandres rom en sen kveldstime og befrukter hverandre.»

Han hadde dratt hjemmefra midt under en krig, den meningsløse konflikten mellom India og Pakistan i september 1965. Det evige stridens eple, Kashmir, hadde startet en femukers krig der nesten sju tusen soldater falt, og som endte med at India underla seg atten hundre kvadratkilometer av pakistansk territorium, mens Pakistan hadde erobret drøyt fem hundre kvadratkilometer indisk jord, og ingenting, mindre enn ingenting, var vunnet. (I Midnattsbarn skulle dette være den krigen der det meste av Saleems familie blir drept av fallende bomber.) I noen dager hadde han bodd hos fjerne slektninger i London i et værelse uten vindu. Det var umulig å komme igjennom til familien på telefonen, og telegrammer hjemmefra, fikk han vite, brukte tre uker på å nå frem. Han kunne ikke finne ut hvordan det hadde gått med noen. Det eneste han kunne gjøre, var å ta toget til Cambridge og håpe. Han ankom til King’s College’s Market Hostel i dårlig forfatning, og verre ble det da han fryktet at de forestående årene ved universitetet skulle bli en gjentagelse av de stort sett miserable årene på Rugby. Han hadde innstendig bedt faren om ikke å sende ham til Cambridge, til tross for at han allerede hadde sikret seg en plass der. Han ville ikke tilbake til England, sa han, og tilbringe flere år av sitt liv blant de kalde, uvennlige fiskene. Kunne han ikke bli hjemme og studere blant mer varmblodige skapninger? Men Anis, som selv hadde studert ved King’s, overtalte ham til å dra. Og sa at han måtte velge et annet studium. Det var bortkastet å bruke tre år på historie. Han måtte gi colleget beskjed om at han ville bytte til økonomi. Det var til og med en trussel: Hvis han ikke gjorde det, ville ikke Anis betale semesteravgiftene.

Knuget under en bør av tre slags frykt, frykten for den uvennlige engelske ungdommen, for økonomi og for krig – oppdaget han, på sin første dag «oppe» på King’s, at han ikke klarte å komme seg opp av sengen. Kroppen kjentes tyngre enn vanlig, som om tyngdekraften prøvde å holde ham nede. Mer nede enn oppe ignorerte han at det banket opptil flere ganger på døren i det nærmest skandinavisk-moderne rommet. (Det var året for Beatles’ Rubber Soul, og han brukte en stor del av det til å nynne på «Norwegian Wood».) Men tidlig på kvelden dundret det såpass iherdig på døren at han ble tvunget opp av sengen. Der ute sto en mann med et digert gammel-Etonsk smil og Rupert Brookes bølgete blonde hår, den høye og ukuelig vennskapelige skikkelsen til «Jan Pilkington-Miksa – jeg er halvt polsk, skjønner du», den engelen som ønsket velkommen i porten til fremtiden, og som førte ham frem på en bølge av buldrende gemyttlighet, inn i hans nye tilværelse.

Jan Pilkington-Miksa, den personifiserte platonske formen for den engelske kostskolegutten, så på en prikk ut som alle de skapningene på Rugby som hadde gjort livet så surt for ham, men han var den godmodigste unge mann som tenkes kunne, og man skulle tro at han var blitt sendt som et tegn på at tingene skulle bli annerledes denne gangen. Og det ble de. Cambridge leget for en stor del de sårene som Rugby hadde tilføyd ham, og viste ham at det fantes et annet, mer tiltalende England man også kunne bosette seg i, hvor han med letthet kunne finne seg til rette.

Det var den første børen. Så var det økonomien, og der ble han møtt av en annen reddende engel, studieveilederen dr. John Broadbent, lektor i engelsk litteratur, så fantastisk groovy at han godt kunne ha vært (men det var han ikke) en av modellene til den superkule, ultratolerante dr. Howard Kirk, helten i Malcolm Bradburys roman The History Man. Dr. Broadbent spurte, da han dystert sa at han nesten måtte skifte studium fordi faren insisterte på det: «Men hva er det du vil, da?» Tja, han ville helt klart ikke studere økonomi. Han hadde laget en utstilling som skulle illustrere historien, og det var historie han ville studere. «Overlat det til meg,» sa dr. Broadbent og skrev et brev til Anis Rushdie hvor han i vennlige, men krasse ordelag fastslo at etter collegets oppfatning var Anis’ sønn Salman ikke skikket til å studere økonomi, og hvis han insisterte på å gjøre det, ville det være bedre å ta ham ut av universitetet for å gi plass til en annen. Anis Rushdie nevnte aldri økonomi igjen.

Den tredje børen skulle også snart tas fra ham. Krigen på subkontinentet tok slutt, og alle han var glad i, var i god behold. Dermed kunne livet ved universitetet begynne.

Han gjorde de sedvanlige tingene: fikk seg venner, mistet jomfrudommen, lærte å spille den mystiske fyrstikkleken som forekom i L’année dernière à Marienbad, spilte en melankolsk omgang krokket med E.M. Forster den dagen Evelyn Waugh døde, forsto etter hvert betydningen av ordet «Vietnam», ble mindre konservativ og ble med i The Footlights, og ble en av de mindre lyspærene i den blendende gruppen av illuminati – Clive James, Rob Buckman, Germaine Greer – og så Germaine oppføre sitt Strippende Nonne-nummer, der hun humpet og kvernet seg ut av den søsterlige habitten og avdekket et fullt froskemannsutstyr under, på den lille klubbscenen i Peter Cury, i etasjen under kontoret til De kinesiske rødegardister, der formann Maos Lille Røde var til salgs. Han inhalerte også, så en venn dø av dårlig syre i rommet tvers over gangen, så en annen bukke under for hjerneskade grunnet dop, ble presentert for Captain Beefheart og The Velvet Underground av en tredje venn, som døde like etter avsluttende eksamen; frydet seg over miniskjørt og gjennomsiktige bluser; skrev en kort stund for studentavisen Varsity, til de fant ut at de ikke trengte hans tjenester; spilte i Brecht, Ionesco og Ben Jonson; og kom seg uinnbudt inn på Trinity May Ball sammen med den fremtidige kunstkritikeren i Londons Times og hørte Françoise Hardy synge hymnen til unge, kjærlighetsløse kvaler: «Tous les garçons et les filles.»

Senere i livet snakket han ofte om hvor lykkelig han hadde vært de årene i Cambridge, og ble enig med seg selv om å glemme de mange timenes gjallende ensomhet da han satt alene i et rom og gråt, til tross for at King’s Chapel var rett utenfor vinduet i all sin strålende skjønnhet (dette var det siste året, da han bodde i første etasje i S-oppgangen i selve colleget, i et rom med utsikt, kan man vel trygt si – til kapell, plen, elv, punter – en klisjé av alt praktfullt her i verden). I dette siste året hadde han kommet nedslått tilbake etter ferien. Det var på slutten av sommeren 1967, Kjærlighetssommeren, da man – hvis man skulle til San Francisco – måtte være nøye med å ha blomster i håret. Han hadde dessverre vært i London uten noen å elske. Ved et slumpetreff hadde han befunnet seg i selve hjertet av «hvor», i den tidens språkbruk, «det foregikk», på en hybel over den kuleste boutique av alle, Granny Takes a Trip, i World’s End i King’s Road. John Lennons kone Cynthia gikk med kjole.

Mick Jagger skulle etter sigende gå med kjole. Også her gikk han i skole. Han lærte seg av med å si «fab» eller «groovy». På Granny sa man «beautiful» for å uttrykke mildt bifall, og når man ønsket å si at noe var beautiful, sa man «really nice». Han vente seg til å nikke mye, klokt. I bestrebelsene på å være cool hjalp det å være indisk. «India man,» sa folk. «Far out.» «Yeah,» sa han og nikket. «Yeah.» «The maharishi, man,» sa folk. «Beautiful.» «Ravi Shankar, man,» svarte han. Når folk kom så langt, slapp de vanligvis opp for indere å snakke om, og alle bare fortsatte å nikke salig. «Right, right,» sa alle. «Right.»

Han lærte seg en enda mer dyptgripende lekse av henne som drev butikken, en eterisk skapning som satt i det moteriktig mørklagte, patsjuliolje-duftende rommet mettet med sitarmusikk, hvor han etter en stund ble oppmerksom på en lav, lilla glød, hvor han kunne skjelne noen urørlige former. Det var sannsynligvis klær, sannsynligvis til salgs. Han kviet seg for å spørre. Granny var fryktinngytende. Men en dag skjøt han hjertet opp i livet og gikk ned og presenterte seg: Hi, jeg bor ovenpå, jeg er Salman. Jenta i butikken kom såpass nær at han kunne skjelne forakten i ansiktet hennes. Så trakk hun sakte, moteriktig på skuldrene.

«Samtale er ut, man,» sa hun.

Frem og tilbake i King’s Road gikk verdens vakreste jenter, latterlig lettkledde, i følge med spradende menn som var like latterlig velkledde, i skjøtefrakk med høy snipp og plisserte skjorter og vide, skrukkete fløyelsbukser og imiterte slangeskinnsstøvler. Han var visst den eneste som ikke visste hva det ville si å være lykkelig.

Han vendte tilbake til Cambridge og følte, i den anselige alder av tjue år, at livet var i ferd med å gå fra ham. (Det var også andre som hadde sisteårskrise. Selv den alltid så blide og fornøyde Jan Pilkington-Miksa var dypt nedfor, men heldigvis kom han seg såpass at han fikk opplyst at han hadde bestemt seg for å bli filminstruktør, og at han aktet å dra til Sør-Frankrike så snart han var ferdig i Cambridge, «for,» som han kjekt sa, «de har trolig bruk for filminstruktører der nede.» Han søkte tilflukt i arbeidet, akkurat som han hadde gjort på Rugby. Menneskets intellekt er tvunget til å velge / perfeksjon i livet eller i arbeidet, sa Yeats, og siden det perfekte livet åpenbart var utenfor hans rekkevidde, fikk han gi seg i kast med arbeidet i stedet.

Det var det året han fant ut det der med de sataniske versene. I Del II av Tripos Historie skulle han velge tre «spesielle emner» fra et bredt knippe av forslag, og konsentrere seg om disse. Han valgte da å jobbe med indisk historie i tiden omkring uavhengighetskampen mot britene, fra oppstanden i 1857 til uavhengighetsdagen i august 1947; og det høyst spesielle første århundre eller så av USAs historie, 1776–1877, fra uavhengighetserklæringen til slutten av etterborgerkrigstiden, også kjent som rekonstruksjonen; og et tredje emne, som det året sto oppført for første gang, med tittelen «Muhammad, islams fremvekst og det tidlige kalifatet». I 1967 var det få historiestudenter i Cambridge som var interessert i islams Profet – så få, faktisk, at den som skulle ha forelest på kurset avlyste de forelesningene som var satt opp, og nektet å veilede de få studentene som hadde valgt kurset. Det var som å si at emnet ikke lenger var aktuelt, og at man fikk gjøre et annet valg. Alle de andre studentene forlot da også Muhammad-oppgaven og fant på noe nytt. Han, derimot, kjente at en gammel trass steg opp i ham. Hvis emnet sto oppført, kunne det ikke avlyses så lenge det fantes en eneste student som gjerne ville studere det. Slik var regelen. Altså, han ville studere det. Han var sin fars sønn, gudløs, men fascinert av guder og profeter. Han var også, iallfall delvis, et produkt av den dypt rotfestede muslimske kulturen i Sør-Asia, arvingen av de kunstneriske, litterære og arkitektoniske skattene til mughalene og deres forgjengere. Han var fast bestemt på å studere dette emnet. Det eneste han trengte, var en historiker som kunne tenke seg å veilede ham.

Av de tre store historikerne som var styremedlemmer på King’s på den tiden, var Christopher Morris den som hadde publisert mest, som hadde det mest solide omdømme, en historiker som hadde spesialisert seg på tudorenes politiske tenkning, kirkehistorie og opplysningstiden, mens John Saltmarsh var en av universitetets store eksentrikere med den ville hvite hårmanken, med kotelettene, med de lange underbuksene som stakk frem ved oppbretten på buksen hans, over de sokkeløse føttene, alltid i sandaler, den ubestridte eksperten i collegets og kapellets historie, og i bredere forstand, i distriktets lokalhistorie, ofte sett vandrende langs landeveiene rundt Cambridge med sekk på ryggen. Både Morris og Saltmarsh var disiplene til sir John Clapham, den akademikeren som grunnfestet økonomisk historie som et seriøst studium, og begge innrømmet at det tredje medlem av King’s historie-treenighet, Arthur Hibbert, middelalderforsker, var den mest briljante av dem alle, et geni som ifølge collegets legender hadde besvart de spørsmålene han visste minst om ved sin egen avsluttende historieeksamen slik at han rakk å bli ferdig innen fastsatt tid. Det ble avgjort at Hibbert var den som var best skikket i den foreliggende saken, og han sa seg villig til å stille opp uten et øyeblikks dikkedarer. «Jeg er ingen spesialist på området,» sa han beskjedent, «men jeg vet litt om det, så hvis du vil ha meg som veileder, gjør jeg gjerne jobben.»

Tilbudet ble takknemlig mottatt av den trassige unge studenten som sto på arbeidsværelset og nippet til et glass sherry. Dermed hadde det oppstått en merkverdig situasjon. Spesialoppgaven om Muhammad, islams fremvekst og kalifatets første tid hadde aldri vært gitt før, og i det akademiske året, 1967–68 var det bare denne ene halsstarrige studenten som valgte det. Det neste året ble det ikke tilbudt, grunnet manglende interesse. For denne ene studenten var det som om farens visjoner ble virkeliggjort takket være dette kurset. Det tok for seg Profetens liv og religionens tilblivelse som hendelser innenfor historien, analytisk, gjennomtenkt, skikkelig. Det kunne ha vært utformet spesielt for ham.

I begynnelsen av samarbeidet ga Arthur Hibbert ham et råd som han aldri glemte. «Du må aldri skrive historie,» sa Hibbert, «før du kan høre folket snakke.» Han tenkte på det i årevis, og til slutt kjentes det som en verdifull rettesnor for skjønnlitterære verker også. Hvis man ikke hadde en følelse av hvordan folk snakket, kjente man dem ikke godt nok, og da kunne man ikke – burde man ikke – fortelle historien deres. Måten folk snakket på, i korte, stakkato setninger eller lange, vidløftige tirader, avslørte så mye om dem: stedet de kom fra, den sosiale klassen, sinnelaget, om de var rolige eller hissige, varmhjertede eller kaldblodige, grove i kjeften eller veltalende, høflige eller ubehøvlede; og under sinnelaget, deres sanne natur, intellektuell eller jordnær, om de snakket rett fra levra eller lumskt omstendelig, og, ja, gode eller onde. Om det bare hadde vært det han lærte ved Arthurs føtter, ville det ha vært nok. Men han hadde mye større utbytte enn det. Han lærte en verden. Og i den verdenen ble én av verdens store religioner født.

De var nomader som nettopp hadde begynt å bli bofaste. Byene deres var nye. Mekka var bare noen generasjoner gammel. Yathrib, som senere ble omdøpt til Medina, var en klynge med leirplasser rundt en oase uten så mye som en ordentlig bymur. De hadde ennå ikke helt funnet seg til rette i det nye bylivet, og omveltningene gjorde mange av dem ulykkelige.

Et nomadisk samfunn var konservativt, fullt av regler, og det satte gruppens velgående over individuell frihet, men det var også inkluderende. Den nomadiske verdenen hadde vært et matriarkat. Under storfamilienes paraply kunne selv foreldreløse barn finne ly, og en følelse av identitet og tilhørighet. Nå skjedde det en forandring i alt dette. Byen var et patriarkat, og dens foretrukne enhet var kjernefamilien. Mengden av mennesker som manglet de mest elementære rettigheter, ble større og mer urolig for hver dag som gikk. Mekka var en blomstrende by, og det var slik byens styrende eldste helst ville ha det. Arven fulgte nå farssiden. Også det var slik de herskende familiene foretrakk det.

Ved portene til byen lå templene til tre gudinner, al-Lat, al-Manat og al-Uzza. Vingede gudinner, som opphøyde fugler. Eller engler. Hver gang handelskaravanene som byen fikk sin rikdom fra, forlot byportene, eller kom tilbake gjennom dem, stanset de ved ett av templene og ga en offergave. Eller, i moderne språkbruk, betalte en avgift. De rikeste familiene i Mekka kontrollerte templene, og mye av rikdommen kom fra disse «offergavene». De vingede gudinnene var sentrale i den nye byens økonomi, i den bymessige sivilisasjonen som vokste frem.

I den bygningen som var kjent som Kuben eller Ka’aba, midt i byen, var det gudebilder av hundrevis av guder. En av disse statuene, absolutt ikke den mest populære, forestilte en guddom som ble kalt al-Lah, som betyr guden, akkurat som al-Lat var gudinnen. Al-Lah var noe utenom det vanlige i den forstand at han ikke hadde spesialisert seg. Han var ikke en gud for regn eller rikdom eller krig eller kjærlighet, han var bare en ubestemmelig altmuliggud. Det at han ikke hadde spesialisert seg, kan være forklaringen på hans relative mangel på popularitet. Folk som ga offergaver til guder, pleide å gjøre det av bestemte grunner, for et barns helse, for en fremtidig forretningstransaksjon, en tørke, en krangel, et svermeri. De foretrakk guder som var eksperter på sitt felt, fremfor denne ubestemmelige allroundguden. Men al-Lah skulle snart bli mer populær enn noen hedensk guddom noensinne hadde vært.

Den mannen som skulle trekke al-Lah frem fra en nesten upåaktet plass og bli hans Profet, og forvandle ham til en likeverdig, eller iallfall et motstykke, til Det gamle testamentets Gud Jeg er og Det nye testamentets Tre-i-én, var Muhammad ibn Abdullah av Banu Hashim-familien (som i hans barndom hadde vært rammet av motgang), et foreldreløst barn som bodde i onkelens hus. Som tenåring begynte han å følge med denne onkelen, Abu Talib, på hans handelsreiser til Syria. På disse reisene støtte han ganske sikkert på sine første kristne, tilhengere av den nestorianske sekten og hørte historiene deres, som ofte justerte historier fra det gamle og nye testamentet for å få dem til å passe inn i de lokale forholdene. Ifølge nestorianerne var for eksempel Jesus Kristus født i en oase, under en palme. Senere, i al-Qur’an, åpenbarte erkeengelen Gabriel for Muhammad en sura kjent som «Maryam», Maria, hvor Jesus fødes under en palme, i en oase.

Muhammad ibn Abdullah fikk etter hvert ry som en dyktig kjøpmann og et hederlig menneske, og i en alder av tjuefem år innbrakte det ham et tilbud om ekteskap fra en eldre, rikere kvinne, Khadidsja, og de neste femten årene var han fremgangsrik som forretningsmann og lykkelig som ektemann. Men han var tydeligvis en mann med et behov for å være alene, og i mange år tilbrakte han hele uker om gangen som eneboer i en hule på fjellet Hira. Da han var førti år, forstyrret engelen Gabriel ham i hans ensomhet der oppe og befalte ham å resitere. Han trodde naturligvis umiddelbart at han hadde mistet forstanden, og flyktet. Han vendte først tilbake for å høre hva engelen hadde å si ham da hans kone og nære venner overbeviste ham om at det kanskje kunne lønne seg å ta turen opp på fjellet igjen, for alle tilfellers skyld; at det trolig ikke var så dumt å sjekke om Gud virkelig prøvde å ta kontakt med ham.

Det var lett å beundre mye av det som fulgte da kjøpmannen forvandlet seg til Guds budbringer; lett å føle med ham da han ble forfulgt og til slutt måtte flykte til Medina, og se med respekt på hans raske utvikling i oasesamfunnet i Yathrib, til en aktet lovgiver, dyktig hersker og kyndig militær leder. Det var også lett å se hvordan den verdenen der al-Qur’an ble åpenbart, og de påfølgende hendelsene i Budbringerens liv, virket direkte inn på åpenbaringen. Da muslimske menn falt i kamp, var engelen ikke sen om å oppmuntre brødrene deres til å gifte seg med enkene deres, slik at de etterlatte kvinnene ikke skulle gå tapt for troen ved å gifte seg utenfor den. Da ryktene gikk om at Profetens elskede Aisha skulle ha oppført seg upassende mens hun var villfaren i ørkenen sammen med en viss Safwan ibn Marwan, kom Herrens engel ned i en viss fart for å fremholde at nei, etter Guds oppfatning hadde den dydige damen ikke hatt noen affære. Og i det hele tatt, det var åpenbart at al-Qur’ans etos, det verdisystemet den sluttet opp om, i alt vesentlig var de uskrevne regler for god oppførsel som var på vei ut, de som hadde tilhørt de nomadiske araberne, det matriarkalske, mer omsorgsfulle samfunnet som ikke utstøtte foreldreløse barn, for eksempel slike som Muhammad selv, som hadde gjort det så stort som kjøpmann, noe som etter hans mening ga ham rett til en plass i byens herskende klasse, og som var blitt nektet så høy rang fordi han ikke hadde en mektig familie til å kjempe for seg.

Her var det et interessant paradoks: at en gjennomgående konservativ teologi, som rettet et ømt blikk bakover på en kultur som var i ferd med å forsvinne, kunne bli en revolusjonær idé, for de menneskene som den appellerte sterkest til, var de som var blitt marginalisert av urbaniseringen – de misfornøyde fattige, gatepøbelen. Det var kanskje grunnen til at islam, de nye tankene, kjentes så truende for Mekkas elite; grunnen til at den ble så brutalt forfulgt; og grunnen til at stifteren muligens – bare muligens – kan ha blitt tilbudt en forlokkende avtale, i et forsøk på å bestikke ham.

De historiske nedtegnelsene var ufullstendige, men det meste av de omfattende samlingene av hadith eller overleveringer om Profetens liv – de som ble utarbeidet av ibn Ishaq, Waqidi, ibn Sa’d, Bukhari og Tabari – fortalte om en episode som etterpå ble kjent som episoden med de sataniske vers. Profeten kom ned fra fjellet en dag og resiterte den suraen (nummer 53) som kalles an-Najm, Stjernen. Den inneholdt disse ordene: «Hva mener dere om al-Lat og al-Uzza, og dertil den tredje, al-Manat? De er opphøyde fugler, og deres forbønn er sterkt å ønske.» På et senere tidspunkt … Var det dager senere? Eller uker, eller måneder? – vendte han tilbake til fjellet og kom ned igjen slukøret og opplyste at han var blitt lurt sist han var der oppe. Djevelen hadde vist seg for ham i erkeengelens forkledning, og de versene han hadde gitt, var derfor ikke guddommelige, men sataniske, og de burde lukes ut av al-Qur’an øyeblikkelig. Engelen hadde ved denne anledningen hatt med seg nye vers fra Gud, som skulle erstatte de sataniske versene i den store boken: «Hva mener dere om al-Lat og al-Uzza, og dertil den tredje, al-Manat? De er bare navn som deres fedre har funnet på, og det finnes ingen sannhet i dem. Skal Gud ha døtre, mens dere har sønner? Det ville være en urettferdig fordeling.» På den måten ble resitasjonen lutret for djevelens verk. Men spørsmålet gjensto: Hvorfor hadde Muhammad først betraktet den første, «falske» åpenbaringen som sann? Og hva skjedde i Mekka i tiden mellom de to åpenbaringene, sataniske og englelige?

Så mye var kjent: Muhammad ønsket å bli godtatt av folket i Mekka. «Han lengtet,» skrev ibn Ishaq, «etter en måte å tiltrekke dem på.» Og da folket hørte at han hadde akseptert de tre vingede gudinnene, var det populært. «De var henrykte og storlig fornøyde over måten han omtalte deres guder på,» skrev ibn Ishaq, «og de sa ’Muhammad har talt om våre guder på en strålende måte.’» Og Bukhari fremholdt: «Profeten … gjorde knefall mens han resiterte an-Najm, og med ham gjorde muslimene, hedningene, dsjinnene og alle mennesker knefall.»

Hva kunne det da skyldes av Profeten etterpå kalte dette tilbake? Vestlige historikere (den skotske islamforskeren W. Montgomery Watt, den franske marxisten Rodinson) foreslo en politisk motivert lesing av episoden. Templene til de tre vingede gudinnene var økonomisk viktige for byens herskende elite, en elite som Muhammad var utestengt fra, etter hans mening urettferdig. Det kan derfor tenkes at den «avtalen» han ble tilbudt, lød omtrent som følger: Hvis Muhammad, eller erkeengelen Gabriel, eller Allah, kunne gå med på at fuglegudinnene ble tilbedt av islams tilhengere – ikke som Allahs jevnbyrdige, det er så, men som annenrangs, mindre betydelige skapninger, som for eksempel engler – og det fantes allerede engler i islam, kunne det da vel ikke skade å tilføye ytterligere tre, som tilfeldigvis allerede var populære og meget innbringende figurer i Mekka? – da ville forfølgelsen av muslimer opphøre, og Muhammad selv ville få tildelt et sete i byens herskende råd. Og det var kanskje denne fristelsen Profeten en kort stund falt for.

Hva skjedde så? Gikk byens stormenn fra avtalen, ut fra den tanken at Muhammad ved å flørte med polyteismen hadde brakt seg selv til fall i tilhengernes øyne? Nektet tilhengerne å godta åpenbaringen om gudinnene? Angret Muhammad selv at han hadde brakt sine egne ideer i fare ved å gi etter for den sirenesangen som sa at dette kunne godtas? Det var ikke mulig å si noe for sikkert. Fantasien måtte fylle ut hullene i nedtegnelsene. Men al-Qur’an snakket om hvordan alle profetene var blitt utsatt for fristelser. «Vi har aldri sendt et sendebud eller en profet uten at Satan blandet seg opp i hans ønske,» sto det i sura 22. Og hvis episoden med de sataniske versene var Muhammads fristelse, må det sies at det falt ganske heldig ut. Han både tilsto at han var blitt fristet, og tilbakeviste fristelsen. Tabari siterer ham som følger: «Jeg har diktet opp ting mot Gud og har tillagt ham ord som han ikke har talt.» Islams monoteisme var nå, etter å ha blitt stilt på prøve i den sorte gryten, urokkelig og sterk, tross forfølgelse, eksil og krig, og det varte ikke lenge før Profeten hadde seiret over sine fiender, og den nye troen spredte seg som en seirende ild over verden.

«Skal Gud ha døtre, mens dere har sønner? Det ville være en urettferdig fordeling.»

De «sanne» versene, englelige eller guddommelige, var klare: Det var kvinneligheten til de vingede gudinnene – de «opphøyde fuglene» – som gjorde dem underlegne og bedragerske og beviste at de ikke kunne være Guds barn, som englene var. Det hendte at en stor idés fødsel avslørte noe om dens fremtid; måten det nye trådte inn i verden på, inneholdt en spådom om hvordan det ville te seg når det ble gammelt. Ved akkurat denne ideens fødsel ble kvinnelighet betraktet som en diskvalifikasjon fra opphøydhet.

God historie, tenkte han da han leste om det. Allerede da drømte han om å bli forfatter, og han arkiverte den gode historien i bakhodet for senere vurdering. Tjue år senere skulle han finne ut nøyaktig hvor god historien var.

JE SUIS MARXISTE, TENDANCE GROUCHO, sto det på en graffiti i Paris den revolusjonære våren. Noen uker etter les événements i Paris i mai 1968, og noen kvelder før avslutningsdagen, valgte en anonym vittig sjel, muligens en marxist med grouchianske tilbøyeligheter, å pusse opp hans borgerlige, elitistiske værelse, i hans fravær, ved å tømme en bøtte saus og løk utover veggene og møblementet, for ikke å snakke om platespilleren og klærne hans. I den eldgamle tradisjonen med rettferdighet og fair play som collegene i Cambridge er så stolt av, regnet King’s ham øyeblikkelig som eneansvarlig for sølet og overhørte alle hans forsikringer om det motsatte, og gjorde det klart at om han ikke betalte for skaden, ville han ikke få sin eksamen. Det var første, men dessverre ikke siste gangen han opplevde at han ble falskt anklaget for møkkspredning.

Han punget ut, og på trass stilte han til seremonien med brune sko. Han ble prompte plukket ut av paraden med de behørig svartskodde jevnaldrende og bedt om å skifte. Folk i brune sko ble av gåtefulle grunner regnet for upassende antrukket, og det var igjen en dom som absolutt ikke kunne ankes. Igjen føyde han seg, spurtet av sted for å skifte sko, kom tilbake til paraden i siste liten; og endelig, da turen kom til ham, skulle han holde en av universitetets betjenter i lillefingeren og følge ham sakte frem dit hvor rektor satt på en mektig trone. Han knelte for den gamle mannens føtter og holdt opp hendene, med håndflatene sammen, i en bønnfallende positur, og tryglet på latin om å få en eksamen, men kunne ikke la være å tenke på at han hadde jobbet beinhardt for den i tre år, med betydelige utlegg for familien. Han var blitt rådet til å holde hendene høyt over hodet i tilfelle den aldrende rektoren, når han bøyde seg frem for å gripe fatt i dem, skulle velte ned fra den store stolen sin og lande oppå ham.

Når han så tilbake på disse hendelsene, var han alltid forferdet ved tanken på hvor passivt han hadde forholdt seg, men det var ikke så godt å si hva han ellers kunne ha gjort. Han kunne ha nektet å betale for sauseskadene på rommet sitt, han kunne ha nektet å skifte sko, han kunne ha nektet å knele for å bønnfalle om sin Bachelor of Arts. Han hadde foretrukket å kapitulere og få sin eksamen. Minnet om den kapitulasjonen gjorde ham mer trassig, mindre villig til å inngå kompromisser, til å bøye seg for urettferdigheten, uansett hvor overbevisende grunner som forelå. Urettferdighet ville siden alltid mane frem minnet om saus. Utettferdighet var en brun, klumpete, størknet væske, og den luktet stikkende, tårevått av løk. Urettferdighet var følelsen av å beinfly tilbake til rommet sitt, i siste sekund, for å skifte de forbudte brune skoene. Det var å bli tvunget til å tigge på sine knær, på et dødt språk, om det som med rette tilkom en.

Mange år senere fortalte han denne historien på en årsavslutning på Bard College. «Dette er budskapet jeg har avledet av lignelsene om Den ukjente sausebomberen, Det forbudte fottøyet og Den ustø rektor på sin trone, og som jeg bringer videre til dere i dag,» sa han til avgangsklassen i 1996 på en solrik ettermiddag i Annandale-on-Hudson, New York. «For det første, hvis dere på livets vei en dag skulle bli anklaget for hva man kunne kalle Sausemisbruk under skjerpende omstendigheter – og det vil skje, det vil det – og hvis dere faktisk ikke har gjort dere skyldige i sausemisbruk, finn dere ikke i det. For det andre: De som ville vrake dere fordi dere går med feil sko, er ikke verdt å bli godkjent av. Og for det tredje; Ikke knel for noe menneske. Krev retten deres.» Medlemmene av 96-klassen kom farende frem for å ta imot sin eksamen, noen barbente, noen med blomster i håret, jublende, dunkende med knyttnever, dansende vogue, uten hemninger. Sånn skal det være, tenkte han. Det var så langt fra det stive og formelle Cambridge som det gikk an å komme, og godt var det.

Foreldrene hans kom ikke til eksamensfesten. Faren sa at de ikke hadde råd til flybilletten. Det var ikke sant.

Det var romanforfattere blant hans jevnaldrende – Martin Amis, Ian McEwan – som startet sin karriere nesten i samme øyeblikk som de kom ut av egget, så å si, og de svevde opp mot himmelen som opphøyde fugler. Hans egne tidlige forhåpninger ble ikke innfridd. Han bodde en stund på et kvistværelse i Acfold Road, en sidegate til Wandsworth Bridge Road, i et hus han delte med sin søster Sameen og tre venner fra Cambridge. Han dro opp gardintrappen og la på lemmen, og så var han alene i en trekantet verden av tre, hvor han lot som om han satt og skrev. Han hadde ingen anelse om hva han drev med. I lange tider var det ingen bok som tok form. I den første tiden hadde hans forvirring – som han etterpå forsto var en forvirring i jeget, en uvisshet om hvem og hva han var blitt etter å ha blitt rykket opp fra Bombay – en skadelig virkning på personligheten. Han var ofte skarp, kom ofte opp i heftige krangler om uviktige ting. Det var en klo av anspenthet i ham, og han måtte streve for å dekke over angsten. Alt han forsøkte seg på, gikk galt. For å slippe bort fra det ørkesløse livet på kvisten, ble han med i perifere teatergrupper – «Sidewalk», «Zatch» – i Det ovale hus i Kennington. Han tok på seg en lang svart kjole og en blond parykk, og beholdt barten, for å spille en mannlig leserbrevrådgiver i et stykke av en annen mann fra Cambridge, Dusty Hughes. Han var med på rollelisten av en britisk gjenoppliving av Viet Rock, agitprop-showet mot vietnamkrigen som La MaMa-gruppen i New York hadde skapt. Disse forestillingene kunne ikke akkurat kalles skjellsettende, og det at han var blakk, gjorde bare vondt verre. Et år etter at han fikk sin eksamen i Cambridge, måtte han gå på sosialen. «Hva skal jeg si til vennene mine?» hadde Anis Rushdie skreket opp da han fortalte om sine litterære aspirasjoner, og da Anis’ sønn sto i køen til sosialen, begynte han å skjønne farens poeng. I huset i Acfold Road var det mye ungdommelig elendighet. Sameen hadde hatt et mislykket eventyr med en av studievennene hans, Stephen Brandon, og da det gikk over styr, forlot hun huset og dro hjem. En ung kvinne som het Fiona Arden flyttet inn, og en natt fant han henne halvt i svime nederst i trappen, etter at hun hadde svelget et glass med sovetabletter. Hun klamret seg til håndleddet hans og ville ikke slippe taket, og han fulgte med henne i ambulansen til sykehuset, hvor de pumpet magen hennes tom og reddet livet hennes. Han flyttet fra kvistværelset etter det og flakket om fra den ene leiligheten til den andre i Chelsea og Earls Court, alltid delt med andre. Førti år senere hørte han om Fiona igjen. Hun var baronesse i Overhuset og hadde gjort det stort i forretningsverdenen. Ungdommen var ofte begredelig, kampen for å bli seg selv slet de unge menneskene i filler, men noen ganger kom det bedre dager, etter kampen.

Ikke lenge etter at han flyttet fra Acfold Road, var det en plaget gutt fra strøket som satte fyr på huset.

Dusty Hughes fikk seg jobb som tekstforfatter for J. Walter Thompsons reklamebyrå på Berkeley Square. Plutselig hadde han en pen lønn og laget sjamporeklame med vakre blonde modeller. «Du burde også gjøre det,» sa Dusty. «Det er lett.» Han tok «tekstprøven» hos J. Walter Thompson, som ble gjennomført under eksamenslignende forhold i byråets kontorer, skrev en reklame for After Eight sjokolade og en jingle som oppmuntret til bruk av sikkerhetsbelter i biler, til melodien av Chuck Berrys «No Particular Place to Go», og prøvde, på anmodning, å forklare for en gjest fra Mars med færre enn hundre ord hva brød var, og hvordan man laget toast. Det fikk han ikke til. Slik det mektige JWT så det, hadde han ikke to i seg til å bli forfatter. Til slutt fikk han seg en jobb i et mindre, ikke fullt så fremtredende byrå som het Sharp MacManus i Albemarle Street, og dermed begynte hans arbeidsliv. Den første dagen ble han bedt om å skrive en annonse for et kupongklippende magasin som solgte sigarer som i anledning av julen var pakket i røde kinaputter. Det sto helt stille for ham. Til slutt kom den vennlige «creative director», Oliver Knox, som siden ble en rost romanforfatter, og bøyde seg over skulderen hans og mumlet: «Fem knatrende ideer fra Players som gir deg en pangstart på julen.» Åh, tenkte han og følte seg dum, det er altså sånn det er.

Han delte kontor hos Sharps med en flott mørkhåret skjønnhet, Fay Coventry, som var sammen med Tom Maschler, forleggeren hos Jonathan Cape. Hver mandag fortalte hun ham historier om helgene sammen med de morsomme vennene, «Arnold» (Wesker) og «Harold» (Pinter) og «John» (Fowles). Så festlige disse historiene var, så gøy alle hadde det! Misunnelse, bitterhet, lengsel og fortvilelse kvernet rundt i en eneste røre i den unge tekstforfatterens hjerte. Der var den, litteraturens verden, så nær ham, så forferdelig langt borte. Da Fay sluttet for å gifte seg med Maschler, for senere å bli en velansett restaurantkritiker, følte han det nesten som en befrielse at den litterære verdenen, som hun hadde gitt ham slike forlokkende glimt inn i, var blitt forflyttet lenger unna igjen.

Han hadde sluttet på universitetet i juni 1968. Midnattsbarn ble utgitt i april 1981. Det tok ham nesten tretten år bare å komme i gang. I løpet av den tiden skrev han uutholdelige mengder med møl. Det var en roman, «The Book of the Peer», som kunne blitt god om han hadde visst hvordan den skulle skrives. Det var historien om en hellig mann, en pir eller peer, i et land som lignet Pakistan, som ble brukt av tre andre menn, en militærleder, en politisk leder og en kapitalist, til å lede et kupp, og etter det, trodde de, skulle han bli en gallionsfigur, mens de utøvet makten. Men det viste seg at han var dyktigere og mer brutal enn bakmennene sine, og de måtte innse at de hadde sluppet løs et monster de ikke kunne holde styr på. Dette var mange år før ayatolla Khomeini åt den revolusjonen der det hadde vært meningen at han skulle være en gallionsfigur. Hvis romanen var blitt skrevet rett på sak, som en politisk thriller, kunne den ha funket. I stedet ble historien fortalt i flere ulike romanskikkelsers «bevissthetsstrømmer», og ble mer eller mindre uforståelig. Ingen likte den. Den kom ikke i nærheten av utgivelse. Den var dødfødt.

Det skulle bli verre. BBC utlyste en konkurranse for å finne en ny TV-dramatiker, og han bidro med et stykke med de to forbryterne som ble korsfestet sammen med Jesus, og som pratet sammen før den store mannen kom seg opp til Golgata, på samme måte som Becketts lasaroner, Didi og Gogo. Stykket het (selvsagt) «Crosstalk». Det var tvers igjennom idiotisk. Han vant ikke konkurransen. Etterpå var det enda en tekst av samme omfang som en roman, «The Antagonist», så dårlig, i en sub-Pynchon-stil, at han aldri viste den til noen. Reklametekstene holdt ham i live. Han våget ikke å kalle seg romanforfatter. Han var tekstforfatter, og som alle tekstforfattere drømte han om å bli en «virkelig» forfatter. Han skjønte imidlertid at han fremdeles var uvirkelig.

Det var besynderlig at en så erklært gudløs person absolutt ville skrive om tro. Troen hadde forlatt ham, men temaet ville ikke slippe taket og lå der og murret i hans fantasi. Religionens strukturer og metaforer (hinduisme og kristendom like mye som islam) formet hans irreligiøse sinn, og disse religionenes interesse for tilværelsens store spørsmål – Hvor kommer vi fra? Og nå som vi er her, hvordan skal vi leve? – var også hans, selv om han kom til konklusjoner som ikke krevde noen enerådig hersker til å stå som garant, enn si noen jordisk prest til å sanksjonere og fortolke. Den første romanen han fikk utgitt, Grimus, ble antatt av Liz Calder på Victor Gollancz før hun gikk over til Cape. Den var basert på Mantiq ut-Tair, eller Fuglekonferansen, et mystisk fortellende dikt av islams John Bunyan, den sufiske muslimen Farid ud-din Attar som virket i det 12. århundre, født i Nishapur i det som i dag er Iran, fire år etter at byens mer navngjetne lokale sønn, Omar Khayyam, døde. I diktet – som er en slags muslimsk Pilegrims vandring – var det en hærfugl som førte tretti fugler på en ferd gjennom sju daler av strabaser og åpenbaringer mot det sirkelrunde fjellet Qâf, bopelen til deres gud, Simurg. Da de kom til fjellets topp, var det ingen gud der, og man forklarte da for dem at navnet Simurg, hvis det ble brutt ned i stavelsene si og murg, betyr «tretti fugler». Etter å ha kommet seg igjennom strabasene som deres søken medførte, var de blitt den guden de lette etter.

«Grimus» var et anagram av «Simurg». I hans science fiction-gjenfortelling av Attars beretning var det en «amerikansk indianer», grovt kalt Flaksende Ørn, som lette etter den gåtefulle Kalvøya. Romanen ble jevnt over møtt med avvisende anmeldelser, noen av dem på grensen til det foraktelige, og mottagelsen rystet ham i hans innerste. I et forsøk på å slå fortvilelsen tilbake skrev han i stor hast et kort – novella-langt – satirisk verk hvor karrieren til Indias statsminister, Mrs. Indira Gandhi, ble forflyttet til Bombays filmverden. (Philip Roths satire om Richard M. Nixon, Our Gang, var en fjern modell.) Bokens vulgaritet – på et visst punkt dyrket Indira-skikkelsen, en kraftfull filmstjerne, frem sin døde fars penis – medførte at den ble refusert like fort som den var skrevet. Bunnen var nådd.

Den sjette dalen som de tretti fuglene dro gjennom i Attars dikt, var rådvillhetens sted, hvor de fikk følelsen av at de ikke visste eller skjønte noen ting, og de ble styrtet ned i sorg og håpløshet. Den sjuende var dødens dal. Den unge reklametekstforfatteren og mislykkede romanforfatteren følte seg, i midten av 1970-årene, som den trettiførste fortvilte fuglen.

Reklamejobben i seg selv var, tross sitt ry som de lovendes store fiende, alt i alt gunstig. Han arbeidet nå i et flottere byrå, Ogilvy & Mather, hvor stifteren, David Ogilvy, hadde forfattet det berømte munnhellet «Forbrukeren er ikke idiot; hun er din kone». Det forekom et par hikk, som den gangen da et amerikansk flyselskap nektet å la ham ta med svarte flyvertinner i annonsene sine, til tross for at angjeldende kvinner faktisk var medlemmer av selskapets stab. «Hva ville fagforeningen ha sagt om de hadde visst det?» undret han seg, og flyselskapsklienten svarte: «Tja, du har vel ikke tenkt å fortelle dem det?» Og det var den gangen da han nektet å jobbe med en annonse for Campbell’s Corned Beef fordi den var laget i Sør-Afrika, og African National Congress hadde oppfordret til boikott av den slags produkter. Han kunne ha fått sparken, men Corned Beef-klienten forlangte det ikke, og så ble han det ikke. I 1970-årenes reklameverden ble løse kanoner og skrullinger aldri oppsagt. De som ble det, var iherdige arbeidsmaur som virkelig sto på for å beholde jobben. Bare man oppførte seg som om man ga blanke, kom for sent på jobben og gikk ut og drakk i lange lunsjpauser, vanket det forfremmelser og lønnspålegg, og gudene smilte til ens kreative eksentrisitet, iallfall så lenge man, jevnt over, leverte.

Og i mye av tiden jobbet han med folk som verdsatte ham og støttet ham, begavede mennesker, hvorav mange i likhet med ham brukte reklamebransjen som springbrett til noe bedre, eller en kilde til lettjente penger. Han laget et reklameinnslag for Scotch Magic Tape som begynte med at John Cleese demonstrerte fortrinnene til et limbånd som forsvant ved kontakt («Og her ser man det når det ikke kan sees; i motsetning til denne alminnelige tapen som man, som man ser, kan se»), og ett for Clairols produkt som dekket over grått hår, Loving Care, som ble regissert av Nicolas Roeg, den berømte regissøren for Performance og Don’t Look Now. I nesten et halvt år, under den britiske tredagersuken i 1974, som skyldtes gruvearbeiderstreiken og var preget av daglige strømbrudd og mye kaos i Wardour Street-verdenens opptaks- og dubbing-studier, laget han tre reklameinnslag i uken for Daily Mirror, og tross alle problemene gikk hvert eneste av dem på luften i rett tid. Siden opplevde han aldri filmopptak som skremmende. Reklamebransjen ga ham også en innføring i Amerika, da han ble sendt på en reise tvers igjennom De forente stater, slik at han kunne skrive turistreklame for U.S. Travel Service under slagordet «Det store amerikanske eventyr», med fotografier av den legendariske Elliot Erwitt. Med langt hår og barter ankom han San Franciscos lufthavn, der et stort skilt lød NOEN MINUTTER EKSTRA I TOLLEN ER EN LITEN PRIS Å BETALE FOR Å REDDE BARNA DINE FRA NARKOTIKAENS TRUSLER. En amerikansk herremann med utrolig bondsk fremtoning nikket anerkjennende til dette skiltet. Så, med total holdningsendring, tilsynelatende uten noen erkjennelse av indre motsigelser i standpunktet, snudde han seg mot den langhårede, bebartede gjesten – som, det skal vedgås, så mistenkelig ut som om han ville ta strake veien til Haight-Ashbury, verdenshovedstaden for «motkulturens» sex, dop og rock’n’roll – og sa: «Du, deg er det jaggu synd på, for selv om du ikke har noen ting, vil de finne noe.» Det var imidlertid ikke plantet noe stoff på ham, og den unge reklametekstforfatteren ble sluppet inn i det magiske riket. Og da han endelig kom så langt som til New York, ble han oppmuntret, den første kvelden i byen, til å ta på seg den rareste av alle uniformer, dress og slips, slik at venner kunne ta ham med ut på en drink på «Windows on the World»-baren på toppen av World Trade Center. Dette var hans første og aldri glemte bilde av byen – de massive bygningene som lot til å si: Vi er her for bestandig.

Selv følte han seg smertelig midlertidig. Hans privatliv med Clarissa var lykkelig, og det hadde stillet stormen i hans indre en smule, mens en annen ung mann kunne vært glad til om det gikk bra med jobben. Men uroen i hans indre, hans stadig mislykkede forsøk på å være, eller bli, en skikkelig skjønnlitterær forfatter, som også lot seg utgi, dominerte tankene hans. Han bestemte seg for å se bort fra all kritikken som andre hadde gjort av det han skrev, og bli sin egen kritiker i stedet. Han begynte allerede å forstå at det som var galt med det han skrev, var at det var noe galt, noe feilaktig, ved ham. Hvis han ikke var blitt den forfatteren han trodde han hadde to i seg til å bli, var det fordi han ikke visste hvem han var. Og langsomt, fra sin forsmedelige plass på bunnen av den litterære bøtta, begynte han å forstå hvem den personen kunne være.

Han var en migrant, en omflakkende person. Han var en av dem som hadde havnet på et sted som ikke var det stedet der han hadde begynt. Migrasjonen rykket opp alle jegets tradisjonelle røtter. Det rotfestede jeget trivdes på et sted det kjente godt, fulgte de skikkene og tradisjonene som det og dets miljø var fortrolige med, og snakket sitt eget språk blant andre som gjorde det samme. Av disse fire røttene, sted, miljø, kultur og språk, hadde han mistet tre. Hans kjære Bombay var ikke lenger åpent for ham. På sine gamle dager hadde foreldrene hans solgt barndomshjemmet uten diskusjon og av gåtefulle grunner dratt av gårde til Karachi, Pakistan. De likte seg ikke i Karachi. Hvorfor skulle de det? Det var i forhold til Bombay det samme som Duluth var i forhold til New York. De grunnene de oppga for å flytte, lød heller ikke sanne. De følte seg, hevdet de, mer og mer fremmede som muslimer i India. De ønsket, hevdet de, å finne gode muslimske ektemenn til døtrene sine. Det var forvirrende. Etter et livs lykkelig religionsløshet brukte de religiøse begrunnelser. Han trodde ikke et øyeblikk på dem. Han var overbevist om at det måtte ha vært forretningsproblemer, skatteproblemer eller andre problemer fra den virkelige verden som hadde drevet dem til å selge hjemmet som de var så knyttet til, og forlate den byen de var så glad i. Det var noe muffens her. Det var en hemmelighet han ikke fikk høre om. Noen ganger sa han det til dem. De svarte ikke. Han fant aldri ut av mysteriet. Begge foreldrene døde uten å vedgå at det fantes noen hemmelig forklaring. Men de var ikke noe mer gudelige av seg i Karachi enn de hadde vært i Bombay, så den muslimske forklaringen kjentes fortsatt utilstrekkelig og feilaktig.

Det var urovekkende ikke å forstå hvorfor livet hadde antatt nye former. Han følte ofte at det var meningsløst, rent ut sagt absurd. Han var en Bombay-gutt som hadde bygd seg opp et liv i London, blant engelskmenn, men han følte ofte forbannelsen ved en dobbelt mangel på tilhørighet. Språkets rot var i det minste i behold, men han begynte å få en forståelse av hvor dypt han følte savnet av andre røtter, og hvor forvirret han følte seg over det han var blitt. I migrasjonens tidsalder sto verdens millioner av migrerte mennesker overfor kolossale problemer, problemer som hjemløshet, sult, arbeidsløshet, sykdom, forfølgelse, fremmedgjørelse, frykt. Han var blant de heldigere, men ett stort problem gjensto: autentisiteten. Det migrerte jeget ble uvegerlig heterogent i stedet for homogent, det hørte til på mer enn ett sted, det var mangfoldig i stedet for enestående, det forholdt seg til mer enn én væremåte, det var mer enn gjennomsnittlig forvirret. Var det mulig å være – å bli god til å være – ikke rotløs, men mangfoldig rotfestet? De ulike røttene måtte være av lik eller nesten lik styrke, og det bekymret ham at hans indiske tilknytning var blitt svekket. Han måtte gjøre et forsøk på å gjenvinne den indiske identiteten han hadde mistet, eller følte at han sto i fare for å miste. Jeget var både dens opprinnelse og dens reise.

For å forstå meningen med reisen måtte han begynne forfra igjen og lære underveis.

Det var på dette punktet i sine betraktninger at han kom til å tenke på «Saleem Sinai». Denne proto-Saleem, bosatt i Vest-London, hadde vært en bifigur i manuskriptet «Antagonisten», som han hadde lagt til side, og var bevisst formet som et alter ego, «Saleem», til minne om klassekameraten i Bombay, Salim Merchant (og på grunn av dets nærhet til «Salman»), og «Sinai» etter den muslimske polyhistoren fra det 11. århundre, ibn Sina («Avicenna»), akkurat som «Rushdie» var avledet av ibn Rushd. Saleem i «Antagonisten» var en tvers igjennom forglemmelig kar og fortjente å drive bortover Ladbroke Grove og inn i glemselen, men han hadde ett særtrekk som plutselig fremsto som verdifullt: Han var født ved midnatt, natten mellom den 14. og 15. august 1947, «frihet-ved-midnatts-øyeblikket» da India fikk sin uavhengighet fra britisk styre. Kanskje trengte denne Saleem, Bombay-Saleem, midnatt-Saleem, sin egen bok.

Selv var han født på dagen åtte uker før slutten på imperiet. Han husket farens spøk: «Salman ble født, og åtte uker senere rømte britene.» Saleems bedrift skulle bli enda mer imponerende. Britene skulle rømme i samme øyeblikk som han ble født.

Han var født på dr. Shirodkars privatklinikk – den navngjetne gynekologen V.N. Shirodkar, mannen som fant opp det berømte «Shirodkar-stinget» eller et bånd knyttet rundt livmorhalsen – og nå skulle han, på sidene sine, bringe legen tilbake til livet under et nytt navn. Westfield Estate, med dets utsikt til Warden Road (nå omdøpt til Bhulabhai Desai Road), med dens villaer kjøpt av en engelskmann på vei bort, og oppkalt etter Storbritannias kongelige slott, Glamis Villa, Sandringham Villa, Balmoral og hans eget hjem, Windsor Villa, skulle bli gjenfødt som Methwold’s Estate og «Windsor» skulle bli «Buckingham». «Katedralskolen», grunnlagt «under Det engelsk-skotske opplysningsselskaps auspisier», skulle beholde sitt eget navn, og de små og store episodene fra barndommen – tapet av en fingertupp i en dør som ble smelt igjen, en klassekamerats død i skoletiden, Tony Brent som sang «The Clouds Will Soon Roll By», søndagsmorgenens jazz «jam sessions» i Colaba, Nanavati-affæren, en cause célèbre der en fremadstrebende marineoffiser myrdet sin kones elsker og skjøt konen også, om enn ikke dødelig – skulle også omdannes til skjønnlitteratur. Erindringens sluser åpnet seg, og fortiden kom flommende tilbake. Han hadde en bok å skrive.

Et øyeblikk kunne det se ut som om dette ville bli en enkel roman om barndommen, men det ble snart åpenbart hva hovedpersonens fødselsdato innebar. Hvis hans gjenoppdiktede Saleem Sinai og den nyfødte nasjonen var tvillinger, da måtte boken fortelle historien om begge tvillingene. Historien stormet inn på sidene hans, veldig og fortrolig, kreativ og destruktiv, og han skjønte at også denne dimensjonen hadde manglet i det han skrev. Han var historiker av utdannelse, og det store poenget med historie, som var å forstå hvordan enkeltmenneskers liv, samfunn, nasjoner og sosiale klasser ble formet av veldige krefter, men likevel iblant beholdt evnen til å forandre disse kreftenes retning, måtte også være poenget med hans skjønnlitterære verk. Han begynte å føle seg veldig oppstemt. Han hadde funnet skjæringspunktet mellom det private og det offentlige, og han skulle bygge boken sin på den korsveien. Det politiske og personlige kunne ikke lenger holdes fra hverandre. Dette var ikke lenger Jane Austens tid, hun som kunne skrive hele sitt verk under napoleonskrigene uten å nevne dem, og kunne fremstille det som om den britiske hærens fremste rolle var å opptre i gallauniform og ta seg flott ut i selskaper. Han skulle heller ikke skrive boken sin på kjølig engelsk i Forsters stil. India var ikke kjølig. Det var hett. Det var hett og overbefolket og vulgært og høylytt og trengte et språk som sto i stil, og han skulle prøve å finne det språket.

Han innså at han hadde gitt seg i kast med et gigantisk prosjekt, der det måtte bære eller briste, og risikoen for fiasko var mye større enn muligheten for suksess. Han grep seg i å tenke at det var helt i orden for ham. Hvis han skulle gjøre et siste forsøk på å nå drømmen, ville han ikke at det skulle skje i en harmløs, konservativ, middels god liten bok. Han skulle gjøre det kunstnerisk mest utfordrende han kunne komme på, og her hadde han den, og denne boken som ennå ikke hadde fått noen tittel, «Sinai», nei, en grusom tittel, det ville bare få folk til å tro at den handlet om midtøstenkonflikten eller de ti bud, «Barn av midnatt», men det måtte være flere enn ett, ikke sant, hvor mange barn skulle bli født i midnattstimen, hundrevis, kanskje tusen, eller, ja, hvorfor ikke, tusen og ett, altså «Barna av midnatt»? Nei, en kjedelig tittel, lød som pedofiles sammenkomst på en Svart Sabbat, men … Midnattsbarn? Ja!

Forskuddet for Grimus hadde vært den fyrstelige summen £ 750, og den var blitt solgt til oversettelse i to land, Frankrike og Israel, så det ble omtrent £ 825 i banken, og han trakk pusten dypt og foreslo for Clarissa at han skulle si opp jobben hos Ogilvys, og at de skulle dra til India så lenge de kunne få pengene til å vare, reise så billig som det gikk an, bare kaste seg ut i den uuttømmelige indiske virkeligheten, så han kunne drikke dypt fra dette overflødighetshornet og så komme hjem og skrive. «Ja,» sa hun straks. Han elsket henne for denne eventyrlysten, den samme ånden som hadde fått henne til å vende ryggen til den av moren godkjente Mr. Leworthy fra Westerham, Kent, og inn i hans armer. Ja, går det, så går det. Hun hadde støttet ham så langt og aktet ikke å holde opp nå. De la ut på sin indiske odyssé, bodde på usle nattherberger, tok tjuefiretimers bussturer hvor høner spydde på føttene deres, kranglet med lokalbefolkningen i Khajuraho som mente at det berømte tempelkomplekset med de tantriske utskjæringene var utuktig og bare for turister, gjenoppdaget Bombay og Delhi, bodde hos gamle familievenner og minst én tydelig ugjestfri onkel med en ny og enda mer ugjestfri australsk kone, en konvertitt til islam som ikke kunne bli kvitt dem fort nok, og som så, mange år senere, skrev et brev til ham og ba om penger. Han oppdaget enkeherberget i Benares, og i Amritsar besøkte han Jallianwalla Bagh, skueplassen for general Dyers beryktede «massakre» i 1919; og vendte hjem, stappfull av India, for å skrive boken sin.

Fem år senere hadde han og Clarissa giftet seg, deres sønn, Zafar, var født, romanen var ferdig skrevet og hadde funnet forleggere. En indisk kvinne reiste seg under en opplesing og sa: «Takk skal du ha, Mr. Rushdie, for at du har fortalt min historie», og han kjente at han fikk en klump i halsen. En annen indisk kvinne, under en annen opplesing, sa: «Mr. Rushdie, jeg har lest din roman, Midnattsbarn. Det er en veldig lang roman, men det får ikke hjelpe, jeg kom meg igjennom den. Og mitt spørsmål til deg er dette: I bunn og grunn, hva er det du vil ha sagt med den?» En goanesisk journalist sa: «Du er heldig, du ble bare ferdig med din bok først», og viste ham et maskinskrevet kapittel av sin egen roman, om en gutt født i Goa den samme midnattstimen. The New York Times Book Review sa at romanen «lød som et kontinent som hadde funnet sin stemme», og mange av de litterære røstene i Sør-Asia, som snakket på det utall av språk som finnes på subkontinentet, kom med et rungede: «Oh, yeah?» Og det skjedde mange ting som han ikke engang hadde våget å drømme om, priser, bestselgerstatus, og i det hele tatt, popularitet. India trykket boken til sitt bryst og gjorde krav på forfatteren som sin egen, akkurat som han hadde håpet å gjenvinne landet, og det var en større pris enn noe som ble tildelt av juryer. Og helt på bunnen hadde han funnet den sesam-lukk-deg-opp-døren som førte til den klare luften på toppen. Nok en gang, etter Khomeinis fatwa, skulle han avlegge et nytt besøk på bunnen, og igjen skulle han der finne kraft til å gå videre, og bli mer helt og fullt seg selv.

Han hadde igjen begynt som tekstforfatter på deltid etter turen til India, og overtalte først Ogilvys og senere et annet byrå, Ayer Barker Hegemann, til å la ham jobbe et par–tre dager i uken, så han hadde fire–fem dager i uken ledige til å skrive den boken som ble til Midnattsbarn. Etter at boken kom ut, fant han ut at tiden var kommet for å droppe denne jobben for godt, samme hvor innbringende den var. Han hadde en liten sønn, og det ville bli smått med penger, men det var ikke noe å gjøre ved. Han ville høre Clarissas syn på saken. «Vi må være forberedt på å bli fattige,» sa han. «Ja,» sa hun uten å nøle. «Det er selvsagt det du må gjøre.» At boken ble en salgssuksess var noe ingen av dem hadde ventet, og da det skjedde, kjentes det som en belønning for at de begge hadde vært innstilt på å slå vrak på sikkerheten og kaste seg ut i det økonomiske mørket.

Da han sa opp, trodde sjefen at han forlangte mer penger. «Nei,» sa han. «Jeg skal bare prøve å bli forfatter på heltid.» Å, sa sjefen, du vil ha mange flere penger. «Nei, helt ærlig,» sa han. «Dette er ingen lønnsforhandling. Jeg gir deg bare tretti dagers oppsigelse. Om trettien dager fra nå av, kommer jeg ikke på jobben mer.» Hmmm, svarte sjefen. Jeg tror ikke vi kan gi deg så mange penger som det.

Trettien dager senere, sommeren 1981, ble han forfatter på heltid, og den befrielsen han følte da han forlot byrået for siste gang, var berusende og opplivende. Han skrelte av seg reklamebransjen som en uønsket ham, selv om han fremdeles følte en lumsk stolthet over sitt best kjente slagord: «Naughty but nice» (skapt for Fersk Bløtkake-klienten) og hans «bobleord» i kampanjen for Aero sjokolade (IRRESISTIBUBBLE, DELECTABUBBLE, ADORABUBBLE, skrek det fra reklametavlene, og på siden av bussene sto det TRANSPORTABUBBLE, forretningsannonser sa PROFITABUBBLE, og klistremerker på butikkveggene kunngjorde AVAILABUBBLE her.) Senere det året, da Midnattsbarn fikk Bookerprisen, var det første telegrammet han fikk – det fantes noe som het «telegrammer» på den tiden – fra den før så uforstående sjefen. «Gratulerer,» lød det. «En av oss klarte det.»

Den kvelden da Bookerprisen skulle kunngjøres, kom han gående sammen med Clarissa i retning av Stationers’ Hall og støtte på den rabulistiske libanesisk-australske forleggeren Carmen Callil, som hadde grunnlagt det feministiske imprint Virago. «Salman,» utbrøt Carmen, «gutten min, du kommer til å vinne!» Han tenkte seg straks at det betydde ulykke, og at han ikke kom til å vinne. Kortlisten var formidabel. Doris Lessing, Muriel Spark, Ian McEwan … han hadde ikke en sjanse. Og så var det D.M. Thomas og hans roman Det hvite hotellet, som mange kritikere hadde kalt et mesterverk. (Dette var før anklagene om at han hadde lånt for mye fra Anatolij Kuznetsovs Babi Yar dukket opp og besudlet denne bokens omdømme, iallfall i noen menneskers øyne.) Nei, sa han til Clarissa: Glem det.

Mange år senere fortalte en av dommerne, den fremragende programlederen for TV-sendte kunstpresentasjoner, Joan Bakewell, om sin frykt for at Malcolm Bradbury, juryformannen, skulle prøve å tromle ned de andre dommerne og få dem til å gi prisen til Det hvite hotellet. Det var derfor hun og to andre dommere, kritikeren Hermione Lee og professor Sam Hynes ved Princeton University, møttes privat før det siste og avgjørende møtet og forsikret hverandre at de skulle holde stand og stemme på Midnattsbarn. Det endte med at Bradbury og den femte dommeren, Brian Aldiss, stemte på Det hvite hotellet, og Midnattsbarn trakk det lengste strå med hårfin margin: tre stemmer mot to.

D.M. Thomas var ikke til stede ved seremonien da prisen skulle kunngjøres, og forleggeren, Victoria Petrie-Hay, var så nervøs for at hun kanskje måtte ta imot prisen på hans vegne, at hun drakk litt for fort. Etter kunngjøringen støtte han på henne igjen. Hun var nå ganske påseilet og tilsto at hun var lettet over å slippe å lese Thomas’ takketale. Hun tok talen opp av vesken og viftet svevende med konvolutten. «Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre med denne nå,» sa hun. «Gi den til meg, du,» sa han skøyeraktig. «Jeg skal ta vare på den.» Og hun hadde drukket så mye at hun gjorde som han foreslo. I en halvtime etterpå hadde han Thomas’ seierstale i lommen. Så fikk samvittigheten overhånd, og han kom seg bort til den pussa forleggeren og ga fra seg den uåpnede konvolutten. «Det er nok best at du tar vare på denne,» sa han.

Han viste forleggeren sin, Liz Calder, det flotte skinninnbundne presentasjonseksemplaret av Midnattsbarn og slo opp på ekslibriset inni, der det sto VINNER. Hun var så lykkelig og overstadig at hun helte et glass champagne over det, for å «døpe» det. Ordene ble klint litt utover, og hun kom med et skrekkslagent utbrudd: «Se hva du har gjort!» Et par dager senere sendte folkene i Booker ham et nytt, ubesudlet ekslibris, men da ønsket han bare å beholde det døpte ekslibriset, hvor seieren var smurt utover. Han har aldri byttet det ut.

De gode årene begynte.

Han hadde sju gode år, mer enn mange forfattere blir forunt, og i den vonde tiden som fulgte, var han alltid takknemlig for de årene. To år etter Midnattsbarn utga han Skam, den andre delen av diptykonet, hvor han tok for seg den verdenen han opprinnelig kom fra, et verk som bevisst var utformet slik at det ble den formelle motsatsen til forgjengeren, og det handlet stort sett ikke om India, men om Pakistan, kortere, mer stramt komponert, skrevet i tredjeperson i stedet for første, med en rekke personer som inntok scenen etter tur i stedet for den ene dominerende forteller-antihelten. Det var heller ikke en bok skrevet med kjærlighet. Hans følelser for Pakistan var blodtørstige, satiriske, personlige. Pakistan var stedet der de skurkaktige få hersket over de maktesløse mange, der korrupte sivile politikere og skruppelløse generaler rottet seg sammen, fortrengte hverandre og henrettet hverandre, som en fjern gjenklang av cæsarenes Roma, der gale tyranner lå med søstrene sine og gjorde hestene sine til senatorer og gnikket på fela mens byen deres brant. Men for den jevne romer – og også for den jevne pakistaner – forandret det morderiske, psykotiske rabalderet i palasset ingenting. Palasset var og ble palasset. Den herskende klassen fortsatte å herske.

Pakistan var hans foreldres store feiltagelse, den fadesen som hadde berøvet ham hans hjem. Det var lett for ham å se selve Pakistan som en historisk fadese også, et land som ikke var tilstrekkelig gjennomtenkt, basert på den misforståtte tanken at en religion kunne binde folk sammen (panjabi, sindhi, bengali, baloch, pathan), som geografi og historie lenge hadde holdt fra hverandre, født som en vanskapt fugl «to Vinger uten kropp, splittet av sin verste fiendes landmasse, føyd sammen av intet annet enn Gud», med en øst-vinge som siden hadde falt av. Hva var lyden av én vinge som flakset? Svaret på denne versjonen av den berømte zen-koan var utvilsomt «Pakistan». Så i Skam, Pakistan-romanen hans (beskrivelsen var jo en overforenkling, det var adskillig Pakistan i Midnattsbarn og en hel del av India i Skam), var komedien svartere, politikken mer blodig komisk, som om, sa han til seg selv, kalamitetene i palassene til De tolv cæsarene, eller i en shakespearsk tragedie, ble spilt av narrer, folk som var uverdige for høy tragedie – som om Kong Lear skulle fremføres av sirkusklovner, og dermed ble samtidig tragiske og farseaktige, en sirkuskatastrofe. Boken drev seg selv frem i en fart som var ny for ham. Etter å ha holdt på i fem år med Midnattsbarn hadde han gjort seg ferdig med Skam på litt over halvannet år. Også denne romanen fikk en fantastisk mottagelse overalt, eller nesten overalt. I Pakistan ble den ikke overraskende forbudt av den pakistanske diktatoren Zia ul-Haq, utgangspunktet for romanfiguren «Raza Hyder». Mange eksemplarer av boken fant imidlertid veien til Pakistan, adskillige faktisk, fikk han høre av pakistanske venner, i de forskjellige ambassadenes diplomatvesker, hvor staben leste boken grådig og lot den gå videre.

Noen år senere fikk han vite at Skam til og med hadde fått en pris i Iran. Den var blitt utgitt på farsi uten at han visste om det, i en statlig godkjent piratutgave, og så var den blitt kåret til den beste romanen oversatt til farsi det året. Han har aldri mottatt prisen, og han fikk heller ingen formell beskjed om at han hadde mottatt den. Men det betydde – ifølge historier som nådde ham fra Iran – at da Sataniske vers ble utgitt fem år senere, antok de få iranske bokhandlerne som solgte engelskspråklige bøker at det ville være uproblematisk å selge denne nye tittelen, siden forfatteren allerede hadde fått mullokratiets velsignelse med sitt forrige verk. Bøker ble derfor importert og solgt omkring tiden da boken kom ut i september 1988, og disse eksemplarene var i handelen i et halvt år uten å vekke noen motstand, helt frem til fatwaen i februar 1989. Han fikk aldri brakt på det rene om denne historien var sann, men han håpet at den var det, for den demonstrerte i så fall det han trodde: at furoren over boken ble skapt fra toppen og ned, ikke fra bunnen og opp.

Men i midten av 80-årene var fatwaen en sky ingen kunne drømme om, skjult langt under horisonten. Imens hadde bøkenes suksess en gunstig innvirkning på hans personlighet. Han følte at noe slappet av i dypet av seg selv, og han ble gladere, blidere, lettere å ha med å gjøre. Merkelig nok var det eldre forfattere som kom med advarsler om at verre tider ville følge etter de herlige dagene. Han ble invitert ut til lunsj av Angus Wilson på Athenaeum Club ikke lenge etter Wilsons syttiårsdag, og som han satt der og hørte forfatteren av Anglo-Saxon Attitudes og The Old Men at the Zoo snakke vemodig om de dagene «da jeg var en celeber forfatter», skjønte han at han i milde vendinger ble fortalt at vinden alltid slår om; gårsdagens hete ungdom er morgendagens melankolske, ignorerte senior.

Da han dro til Amerika i forbindelse med utgivelsen av Midnattsbarn, ble det tatt bilde av ham av fotografen Jill Krementz, og han møtte hennes mann, Kurt Vonnegut. De inviterte ham ut til huset sitt i Sagaponack, Long Island, over helgen. «Mener du det alvorlig med denne skrivingen?» spurte Vonnegut bardus da de satt og drakk øl i solen, og da han svarte at det gjorde han, sa forfatteren av Slaktehus-5 til ham: «Da skal du vite at den dagen kommer da du ikke vil ha noen bok å skrive, og likevel vil du måtte skrive en bok.»

På veien til Sagaponack hadde han lest et knippe anmeldelser som han hadde fått tilsendt av det amerikanske forlaget, Knopf. Det var en forbløffende raus omtale skrevet av Anita Desai i The Washington Post. Hvis hun hadde høye tanker om boken, ville han være glad. Han hadde kanskje prestert noe som virkelig var leseverdig. Og det var en positiv anmeldelse i Chicago Tribune, skrevet av Nelson Algren. Mannen med den gylne arm, I horenes gate … den Nelson Algren? Elskeren til Simone de Beauvoir, en venn av Hemingway? Det var som om litteraturens gylne fortid hadde strakt seg frem for å salve ham. Nelson Algren, tenkte han forbløffet. Jeg trodde han var død. Han kom til Sagaponack litt tidligere enn ventet. Vonneguts var på vei ut av huset og skulle til en innflyttingsfest hos en venn og nabo … Nelson Algren. Et forbløffende sammentreff. «Ja, ja,» sa Kurt, «hvis han har anmeldt boken din, er jeg sikker på at han gjerne vil treffe deg. Jeg går og ringer og sier at du blir med oss.» Han gikk inn. Om litt kom han tilbake fra telefonen, rystet og gråblek. «Nelson Algren døde akkurat nå,» sa han. Algren hadde vært i gang med forberedelsene til festen da han fikk et dødelig hjerteinfarkt. De første gjestene som ankom, fant verten død på gulvteppet i stuen. Anmeldelsen av Midnattsbarn var det siste han skrev.

Nelson Algren. Jeg trodde han var død. Algrens død formørket Vonneguts sinnsstemning. Hans egne tanker var også alvorstunge. Det plutselige, uforutsigelige fallet på gulvteppet ventet oss alle.

At Midnattsbarn ble en slik kritikersuksess i USA, kom overrumplende på Knopf. Han var kommet til New York for egen regning bare for å være til stede da boken ble utgitt, og ingen intervjuer var blitt avtalt for ham, og ingen ble det heller, ikke engang etter at den fikk strålende kritikker. Opplaget var lite, det ble trykt et lite, nytt opplag, et lite paperbacksalg, og det var det. Han var imidlertid så heldig å få håndhilse, ved inngangen til kontoret i East 50th Street 201, på den legendariske Alfred A. Knopf selv, en eldre, høflig herre med kostbar frakk og mørk alpelue. Han traff også sin hengslete, heftige redaktør, Robert Gottlieb, som var noe av en legende selv. Han fikk komme opp på Bob Gottliebs kontor, som var pyntet med femtiårsdagens flagg og kort, og etter at Gottlieb hadde pratet en stund, sa han: «Nå som jeg vet at jeg liker deg, kan jeg si deg at jeg ikke hadde trodd jeg skulle gjøre det.» Det var sjokkerende. «Hvorfor ikke?» spurte han og famlet etter ord. «Likte du ikke boken min? Jeg mener, dere har jo utgitt boken …» Bob ristet på hodet. «Det var ikke på grunn av boken,» sa han. «Men jeg har nettopp lest en stor bok av en stor forfatter, og etter det trodde jeg ikke jeg kunne like noen med muslimsk bakgrunn.» Dette var, for å si det mildt, et enda mer forbløffende utsagn. «Hva var det for en stor bok?» spurte han Gottlieb. «Og hvem var den store forfatteren?» «Boken,» sa Bob Gottlieb, «heter Blant de troende, og forfatteren er V.S. Naipaul.» «Det,» sa han til sjefredaktøren hos Knopf, «er en bok jeg så avgjort ønsker å lese.»

Bob Gottlieb skjønte etter alt å dømme ikke hvordan det han sa ble mottatt, og rett skal være rett, han var faktisk særdeles gjestfri overfor den forfatteren han hadde trodd han ikke ville like, og inviterte ham på middag i paleet sitt i Turtle Bay, snobbestrøket på Manhattan der også Kurt Vonnegut, Stephen Sondheim og Katharine Hepburn bodde. (Den syttiårige filmstjernen hadde nylig troppet opp utenfor døren til Gottlieb etter et kraftig snøvær, med en skuffe i neven, og tilbudt seg å måke snø fra redaktørens tak.) Gottlieb var også med i styret for George Balanchines New York City Ballet og inviterte sin nye unge indiske romanforfatter – som en gang hadde sett Balanchines største kjærlighet, Suzanne Farrell, danse i London med Maurice Béjarts ballettselskap etter hennes krangel med den store russiske koreografen – til å se en forestilling. «Det er på én betingelse,» sa Bob. «Du må glemme Béjart og si deg enig i at Balanchine er Gud.»

Han bød på litterær gjestfrihet også. Da Gottlieb sluttet hos Knopf i 1987 for å etterfølge William Shawn som redaktør for The New Yorker, åpnet det ærverdige tidsskriftet endelig dørene og slapp inn forfatteren av Midnattsbarn. Under Mr. Shawns regime hadde disse dørene vært ettertrykkelig stengt, og Salman var ikke blant dem som sørget over at det var slutt på den store redaktørens femtitreårige regjeringstid. Bob Gottlieb trykte både hans skjønnlitterære bidrag og hans sakprosa, og var en briljant, omstendelig og lidenskapelig redaktør for det lange essayet «Out of Kansas» (1992), en reaksjon på Trollmannen fra Oz, som Gottlieb med rette oppmuntret ham til å understreke, var en av filmhistoriens søteste oder til vennskapet.

Under fatwa-årene så han Gotlieb bare én gang. Liz Calder og Carmen Callil holdt et felles fødselsdagsselskap i Groucho Club i SoHo, og han kunne stikke innom som snarest. Da han hilste på Bob, sa redaktøren med stort ettertrykk: «Jeg forsvarer deg alltid, Salman. Jeg sier bestandig til folk, hvis du hadde visst at boken din kom til å drepe folk, ville du selvsagt ikke ha skrevet den.» Han talte veldig sakte til ti. Det ville ikke vært riktig å dra til den gamle mannen. Det beste var nok å unnskylde seg og gå sin vei. Han bøyde hodet i en meningsløs gest og snudde på hælen. De neste ti årene snakket de ikke sammen. Han hadde mye å takke Bob Gottlieb for, men han kunne ikke få de siste ordene ut av hodet, og han visste at likesom Gottlieb ikke hadde skjønt hvilket inntrykk det gjorde, det han sa om Naipauls bok da de møttes første gang, hadde han heller ikke skjønt hva som var galt med det han sa ved dette, deres siste møte. Bob trodde at han var en venn.

I 1984 tok ekteskapet slutt. De hadde vært sammen i fjorten år og hadde vokst fra hverandre uten å merke det. Clarissa ønsket seg et landsens liv, og de hadde brukt en sommer på å se på hus vest for London, men han innså til slutt at han ville bli gal om han skulle flytte på landet. Han var en bygutt. Han sa det til henne, og hun slo seg til tåls med det, men det var en floke mellom dem. De hadde forelsket seg da de var pur unge, og nå som de var eldre, hendte det ofte at de ikke hadde sammenfallende interesser. Det var deler av hans tilværelse i London som ikke interesserte henne noe særlig. Én slik del var hans antirasistiske aktivitet. Han hadde lenge vært med i en gruppe som tok for seg forholdet mellom ulike raser, Camden Committee for Community Relations, eller CCCR, og hans frivillige innsats der, hvor han hadde overoppsynet med arbeidsgruppen, hadde kommet til å bety mye for ham. Det hadde vist ham en by han tidligere hadde visst lite om, innvandrernes London, preget av nød og fordommer, det han siden skulle kalle en by som var synlig, men usett. Innvandrerbyen lå der rett foran øynene på folk, i Southall og Wembley og Brixton, foruten Camden, men på den tiden ble problemene stort sett ignorert, unntatt under de kortvarige utbruddene av rasepreget vold. Dette var en villet blindhet, en manglende vilje til å akseptere byen, verden, slik den virkelig var. Han brukte en god del av sin ledige tid på arbeid med raseforhold, og han brukte sine erfaringer fra CCCR som grunnlag for et polemisk kringkastet innslag med tittelen «Det nye imperiet i Storbritannia», et forsøk på å beskrive fremveksten av en ny underklasse av svarte og brune briter, laget for programmet Opinions på Channel Four, og det var innlysende at hun ikke hadde særlig sans for den retorikken han brukte i den talen heller.

Men deres største problem var av mer intim natur. Helt fra Zafar ble født, hadde de, og især Clarissa, ønsket seg flere barn, og barna hadde ikke kommet. I stedet ble det en rekke tidlige aborter. Det hadde vært én slik abort før Zafars unnfangelse, og det ble to til etterpå. Han oppdaget at problemet var genetisk. Han hadde arvet (trolig fra farssiden) noe som kalles enkel kromosomtranslokasjon.

Et kromosom var en pinne med genetisk informasjon, og alle menneskelige celler inneholdt tjueto par av slike pinner, foruten et tjuetredje som bestemte kjønnet. I sjeldne tilfeller kunne akkurat denne genetiske informasjonen bryte seg løs fra ett kromosom og feste seg til et annet. Dermed ble det to defekte kromosomer, ett med for lite genetisk informasjon og et annet med for mye. Når et barn ble unnfanget, skulle halvparten av farens kromosomer, valgt på slump, smelte sammen med halvparten av morens og skape et nytt sett av par. Hvis faren hadde en enkel kromosomtranslokasjon og begge hans defekte kromosomer ble valgt, ville barnet bli født normalt, bortsett fra at det ville arve denne svakheten. Hvis ingen av de defekte kromosomene ble valgt, ville svangerskapet også forløpe normalt, og barnet ville ikke arve svakheten. Men hvis bare ett av de to problematiske kromosomene ble valgt, ville fosteret ikke dannes, og svangerskapet ville ende med spontanabort.

Forsøket på å få barn ble en slags biologisk rulett. De hadde ikke hatt hellet med seg, og alle disse abortene, alle disse knuste forhåpningene, røynet på og hadde brutt dem ned. Det fysiske forholdet mellom dem tok slutt. Ingen av dem orket tanken på enda et forsøk fulgt av enda en fiasko. Og kanskje var det ikke menneskelig mulig for Clarissa å la være å klandre ham for at det ble slutt på drømmen om en familie med barn som stimet omkring henne og ble meningen med livet hennes. Det var umulig for ham ikke å klandre seg selv.

Ethvert forhold som ikke lenger innbefattet sex, var antagelig dødsdømt. I tretten–fjorten år hadde han vært urokkelig trofast mot henne, men i det fjortende året var troskapsbåndet brutt, eller undergravd, og det var flyktige episoder av utroskap på litterære reiser til Canada og Sverige, og en lengre utroskapsaffære i London, med en gammel Cambridge-venninne som spilte fiolin. (Clarissa hadde bare vært utro én gang, men det var lenge siden, i 1973, da han fremdeles skrev på Grimus, og selv om hun en kort stund følte seg fristet til å gå fra ham og flytte sammen med kjæresten, ga hun snart avkall på den andre mannen, og begge glemte hele greia. Eller nesten. Han glemte aldri rivalens navn. Det var, litt usannsynlig, Aylmer Gribble.)

På den tiden var han idiotisk sikker på at han hadde skjult affærene sine så godt at hans kone ikke visste noen ting og ikke fattet noen mistanke. Når han så tilbake, var han forbløffet over at han kunne ha vært så forfengelig. Selvsagt visste hun det.

Han dro uten henne til Australia, for å være med på Adelaide-festivalen, og etterpå ble han med Bruce Chatwin ut i den australske villmarken. De var i en bokhandel i Alice Springs da han fikk øye på en paperbackutgave av Robyn Davidsons Tracks, en beretning om hennes solovandring gjennom Gibson-ørkenen i følge med kameler hun hadde fanget og dressert selv. Hans redaktør i Cape, Liz Calder, hadde hatt mange godord for boken og dens fryktløse forfatter da den kom ut, og han hadde sagt avfeiende: «Hvorfor gå til fots gjennom ørkenen når man kan reise med Airbus?» Men nå så han de stedene boken handlet om, og han kjøpte den og var imponert. «Du skulle treffe henne når du kommer til Sydney,» sa Bruce. «La oss ringe til henne. Jeg har telefonnummeret.» «Ja, selvsagt har du det,» svarte han. I Bruces berømte Moleskine-notatbøker sto telefonnumrene til alle mennesker på kloden som noensinne hadde betydd noe. Hvis man hadde spurt ham etter det hemmelige nummeret til dronningen av England, ville han ha funnet det på et blunk.

Robyn, blond, blåøyd, forpint, absolutt ikke hans type, inviterte ham på middag i det lille huset i Annandale, og lynet rammet dem begge hardt. Da hun skulle ta ut den stekte kyllingen, oppdaget hun at den fremdeles var kald. Hun hadde vært så ute av seg selv at hun hadde glemt å skru på stekeovnen. Den treårige affæren deres begynte neste morgen og var motpolen til det lange, rolige og stort sett lykkelige forholdet til Clarissa. De var sterkt tiltrukket av hverandre, men i alle andre henseender var de uforenlige. De kranglet høylytt nesten hver dag.

Hun tok ham med seg ut i de mest avsides trakter i Australia, og han, bymusen, var overveldet over hennes evne til å overleve i villmarken. De sov under stjernene og ble ikke myrdet av skorpioner eller spist av kenguruer eller tråkket i hjel av den kjempestore Gamle kvinnelige dansende drømmeformoder. Det var en fantastisk evne å ha. De fraktet kamelene hennes fra en «stasjon» eller ranch i det nordvestre Australia, ikke langt fra Shark Bay (hvor han svømte med delfiner og så et hus bygd av bare skjell), ned til den nye innkvarteringen på en venns eiendom sør for Perth. Han lærte to nye ting om kameler. Det første var at kameler er lykkelig incestuøse; ungen i denne flokken var resultatet av et ukomplisert forhold mellom en hannkamel og moren hans. (Incestkamelen fikk hans navn, eller en australifisert versjon av det. Den ble «Selman Kamel».) Og det andre var at når en kamel blir oppskaket, forvandles møkka fra tørre, harmløse kuler til en flytende sprut som sprer seg ganske langt bak den forurettede dromedaren. Man bør aldri oppholde seg bak en sur kamel. Begge deler var viktige lekser.

Hun flyttet til England, men det viste seg at det var umulig for dem å leve sammen, og det siste året slo de opp mer enn tolv ganger. To måneder etter den siste gangen de gikk fra hverandre, våknet han midt på natten i det nye hjemmet sitt, huset i St. Peter’s Street, og det var noen i soveværelset. Han sprang naken opp av sengen. Hun hadde brukt nøkkelen sin til å komme inn – han hadde ikke skiftet lås – og hun påsto hardnakket at de «måtte snakke sammen». Da han nektet og prøvde å gå sin vei, hugg hun tak i ham, og på et gitt tidspunkt tråkket hun hardt på foten hans med hælen. Etter det mistet den ene tåen hans all følelse. «Hvis jeg var kvinne og du var mann,» spurte han – «hva ville du kalle dette?» Det nådde inn til henne, og hun gikk. Da hun utga sin første og eneste roman, Ancestors, opptrådte han som en særdeles usympatisk amerikansk fyr som ble den sadistiske elskeren til den kvinnelige hovedpersonen. I et intervju hun ga for The Guardian, ble hun spurt: «Bygget han på Salman Rushdie?» og hun svarte: «Ikke så mye som i det første utkastet.»

Det var en roman som var i ferd med å vokse frem i ham, men han fikk ikke helt tak på dens egentlige art. Han hadde brokker av fortellinger og skikkelser, og en uutryddelig fornemmelse av at alle disse brokkene hørte til i samme bok, tross deres kolossale forskjeller. Bokens nøyaktige form og egenart var uklar. Det ville bli en stor bok, såpass skjønte han, og spenne over mye rom og tid. En bok om reiser. Det kjentes riktig. Etter at han ble ferdig med Skam, var den første delen av planen hans gjennomført. Han hadde etter beste evne tatt for seg de verdenene han var kommet fra. Nå skulle han føye de verdenene sammen med den helt andre verdenen der han hadde innrettet livet sitt. Han begynte å forstå at dette, snarere enn India eller Pakistan eller politikk eller magisk realisme, skulle bli hans egentlige tema, det han skulle gruble over resten av livet, det store spørsmålet om hvordan verden hang i hop, ikke bare hvordan Østen fløt inn i Vesten og Vesten inn i Østen, men også hvordan fortiden formet nåtiden, mens nåtiden forandret vår forståelse av fortiden, og hvordan den verden vi forestilte oss, lokaliseringen av drømmer, kunst, oppdiktede historier og, ja, tro, lekket over grensen som skilte det fra det hverdagslige, «virkelige» stedet hvor menneskene feilaktig trodde at de levde.

Det var det som hadde skjedd med den stadig skrumpende kloden. Folk – samfunn, kulturer – levde ikke lenger i små bokser, avsperret fra hverandre. Nå åpnet alle de små boksene seg mot alle de andre små jobbene, et menneskes jobb i ett land kunne gå tapt på grunn av kunstgrepene til en valutaspekulant i et fjernt land, med et navn det aldri hadde hørt og et ansikt det aldri skulle få se, og som teoretikerne for den nye kaosforskningen fortalte oss, når en sommerfugl flakset med vingene i Brasil, kunne den avstedkomme en orkan i Texas. Den opprinnelige åpningssetningen i Midnattsbarn hadde vært «Det meste av det som betyr noe i vårt liv, skjer i vårt fravær», og selv om han i siste omgang hadde gravd dette ned et annet sted i teksten, fordi han kom til at det ble en altfor tolstojaktig åpning – var det noe Midnattsbarn ikke var, så var det Anna Karenina – så fortsatte tanken å murre i ham. Hvordan skulle han få fortalt en slik verdens historier, en verden der personlighet ikke lenger alltid var skjebne, der din bestemmelse kunne avgjøres, ikke av egne valg, men av fremmede menneskers, hvor økonomi kunne være skjebne, eller en bombe?

Han satt på et fly hjem fra Sydney, med følelsene i kok etter de første overveldende dagene med Robyn. Han tok frem en svart notatbok, og for å legge bånd på seg selv tvang han seg til å tenke på boken som så smått begynte å ta form. Dette var det han hadde: en skokk migranter, eller for å bruke den britiske betegnelsen, «immigranter», innvandrere fra India, Pakistan og Bangladesh, som med sine personlige reiser kunne utforske sammenføyningene og også mangelen på sammenhenger mellom her og der, da og nå, virkelighet og drømmer. Han hadde ansatsene til en skikkelse ved navn Salahuddin Chamchawala, anglifisert til Saladin Chamcha, som hadde et vanskelig forhold til faren og søkte tilflukt i engelskheten. Han likte navnet «Chamcha» på grunn av gjenklangen fra Kafkas stakkars forvandlede gjødselbille, Gregor Samsa, og Gogols plyndrer av døde sjeler, Chichikov. Også for hva navnet betydde på hindustani, bokstavelig «skje», men i dagligtale «snik» eller «spyttslikker». Chamcha skulle bli et portrett av en mann som var rykket opp med rot, som hadde flyktet fra faren og landet, fra selve indiskheten, mot en engelskhet som egentlig ikke slapp ham inn, en skuespiller med mange stemmer, som gjorde det bra så lenge han var usett, på radio og som kommentatorstemme på TV, en mann med et ansikt som tross all hans anglofili likevel hadde «feil farge for farge-TV».

Og som motsatsen til Chamcha … tja, en fallen engel, kanskje.

I 1982 hadde skuespilleren Amitabh Bachchan, den største stjernen i Bombays filmverden, pådratt seg en nesten dødelig skade på milten mens han drev med sine egne filmstunt i Bangalore. I månedene som fulgte, var hans sykehusopphold daglig førstesidestoff. Store folkemengder ventet på nytt utenfor sykehuset, og politikere kom ilende til sykeleiet. Mens han lå der og var døden nær, holdt nasjonen pusten. Da han sto opp igjen, var virkningen nesten Kristus-lignende. Det var skuespillere i Sør-India som hadde oppnådd en nesten gudelignende status ved å portrettere gudene på filmer som ble kalt «mytologiske». Bachchan var blitt en halvgud selv uten glansen fra en slik karriere. Men sett nå at en som spilte gud, rammet av en fryktelig skade, også hadde påkalt sin gud i nødens stund og ikke fått svar? Sett at denne mannen, som en følge av gudens skremmende stillhet, skulle begynne å sette spørsmålstegn, eller til og med miste den troen som hadde holdt ham oppe? Kunne han, i en slik sjelekrise, begynne å gå fra forstanden? Og kunne han i sin demens flykte halve kloden rundt og glemme at når man rømmer, kan man ikke legge sitt eget jeg bak seg?

Hva ville en slik fallende stjerne bli kalt? Navnet slo ham øyeblikkelig, som om det hadde svevd trettifem tusen fot over havet hele tiden og ventet på at han skulle fange det opp. Gibreel. Engelen Gabriel, «Gibreel Farishta». Gibreel og Chamcha: engelen som var blitt forlatt av gud, og den liksom-engelskmannen som hadde brutt med faren. To fortapte sjeler i husville menneskers verden, i et sammenhengende hele der det manglet tak. De skulle være hovedpersonene hans. Så mye visste han.

Hvis Gibreel var en engel, var da Chamcha en djevel? Eller kunne en engel bli demonisk, og kunne en djevel også ha glorie?

Reisene ble stadig mer mangfoldige. Her var et bruddstykke fra noe ganske annet. I februar 1983 var det trettiåtte sjiamuslimer, tilhengere av en mann ved navn Sayyad Willayat Hussain Shah, som lot seg overbevise av ham om at Gud ville la vannet i Det arabiske hav dele seg på hans befaling, slik at de kunne legge ut på en pilegrimsferd over havbunnen til den hellige byen Kerbala i Irak. De fulgte etter ham ut i vannet, og mange av dem druknet. Det mest fantastiske ved episoden var at noen av dem som overlevde, tross alt som beviste det motsatte, påsto at de hadde bevitnet mirakelet. Han hadde tenkt på denne historien i over et år nå. Han ville ikke skrive om Pakistan, eller sjiaer, så i hans fantasi ble de troende sunnier, og indiske, og anføreren deres ble en kvinne. Han kom til å tenke på et veldig banyantre han en gang hadde sett i Sør-India, i nærheten av Mysore, et tre så stort at det var hytter og brønner inni det, og skyer av sommerfugler. En landsby begynte å ta form i hans bevissthet, Titlipur, Sommerfuglbyen, og den mystiske jenta beveget seg i en sommerfuglsky. Som sunnier ville de av sted til Mekka, ikke Kerbala, men tanken om havet som delte seg, var fremdeles kjernen i fortellingen.

Og andre bruddstykker strømmet på, mange av dem om den byen som var «usynlig, men usett», innvandrernes London i Thatchers tid. De faktisk eksisterende strøkene i London, Southall i Vest-London og Brick Lane i øst, hvor asiatiske innvandrere bodde, gled i ett med Brixton, sør for elven, og dannet den oppdiktede sentrumsbydelen Brickhall, hvor en muslimsk familie med ortodokse foreldre og en opprørsk tenåringsdatter drev Shaahdaar Café, et navn som var en tynt kamuflert urdufisering av den virkelige Brilliant Café i Southall. I denne bydelen var det ulmende raseuroligheter, og kanskje kom gatene snart til å brenne.

Og her var den gjenoppfunne Clarissa, som fikk det richardsonianske navnet «Pamela Lovelace», og her, forvandlet fra ørkenvandrer til fjellklatrer, og fra kristen til jøde, var en avatar av Robyn ved navn Alleluia Cohen, eller Cone. Og her, av en eller annen grunn, var Clarissas bestemor, May Jewell, en grand old lady som bodde nede ved stranden i Pevensey Bay, Sussex. De normanniske skipene i 1066, pleide hun å si til alle som ville høre, ville ha seilt gjennom stuen hennes. Kysten var et par kilometer lenger ut mot havet nå enn den hadde vært for ni hundre år siden. Bestemor May hadde mange historier å fortelle – og fortalte dem mange ganger, alltid med de samme rituelle frasene – om sin anglo-argentinske fortid på en estancia som het Las Petacas, sammen med en ubestemmelig, filatelistisk ektemann, Charles «Don Carlos» Jewell, flere hundre gauchoer, svært ville og stolte, og en flokk førsteklasses argentinsk kveg.

Da britene hersket over en fjerdedel av jorden, dro de ut fra den kalde lille øya langt der nord og ble, på de store slettene og under de mektige himlene i India og Afrika, mer glamorøse, utadvendte og operamessige personligheter – større karakterer – enn det var rom for der hjemme. Men så tok imperienes tid slutt, og de måtte skrumpe inn igjen til sine mindre, kaldere, gråere øyboer-selv. Bestemor May i sitt lille tårnhus, hvor hun drømte om den uendelige pampasen og de premieoksene som ble lik enhjørninger som la hodet i fanget hennes, var liksom en slik figur, og desto mer interessant, mindre klisjéfylt, fordi historien hennes hadde funnet sted, ikke innenfor Det britiske imperiet, men i Argentina. Han skrev ned et navn for henne i notatboken. «Rosa Diamond.»

Han fløy over India nå, og gjorde fremdeles notater. Han husket han hadde hørt en indisk politiker som på TV snakket om den britiske statsministeren og ikke klarte å uttale navnet hennes riktig. «Mrs. Torture,» sa han hele tiden. «Mrs. Margaret Torture.» Dette var uforklarlig festlig, selv om – eller kanskje fordi – Margaret Thatcher helt klart ikke var noen torturist. Hvis dette skulle være en roman om Mrs. T.s London, ville det kanskje bli rom – et komisk rom – for denne varianten av navnet hennes.

«Selve migrasjonen,» skrev han, «skaper krise for alt ved det migrerende enkeltmennesket eller gruppen, alt ved identiteten og jeget og kulturen og troen. Så hvis dette er en roman om migrasjon, må den handle om denne måten å så tvil om alt på. Den må oppføre den krisen den skildrer.»

Han skriver: «Hvordan kommer det nye inn i verden?»

Og han skrev: «De sataniske vers.»

Kanskje var det tre bøker her, eller sju. Eller ingen. Han hadde faktisk prøvd å skrive historien om «Rosa Diamond» én gang før, som filmmanus for Walter Donohue i den nyopprettede Channel Four, men etter at han hadde avsluttet og levert det første utkastet, spurte han Walter om han kunne trekke det tilbake, for han hadde en instinktiv fornemmelse av at han trengte det til romanen, selv om han ikke hadde noen anelse om hvor det skulle passe inn. Kanskje historien om «Det arabiske hav som deler seg» best kunne behandles i en egen bok, og stoffet om de sataniske versene også ville stå sterkest for seg selv.

Hvorfor prøvde han å presse alle eggene sine oppi én kurv? Etterpå likte han å forestille seg at svaret på disse spørsmålene hadde dalt ned i hodet hans mens han fløy over Bombay. Dette er scener, grep han seg selv i å tenke mens han fløy over fødebyen, fra livet til erkeengelen Gabriel. Hans bevisste tanke var som vanlig i konflikt med underbevisstheten, som stadig kastet engler og mirakler etter rasjonaliteten hans og pukket på at han skulle få innlemmet dem i sin betraktningsmåte. Altså, en bok om engler og djevler, men kanskje ville det bli vanskelig å vite hva som var hva. Engler kunne gjøre fryktelige ting i angivelig hellige prinsippers tjeneste, og det var mulig å ha stor medfølelse med Lucifer, opprørsengelen som skulle straffes for sitt opprør mot den fordummende, eneveldige harpemusikken som akkompagnerte Guds vilje, ved – som Daniel Defoe uttrykte det –  «å bli henvist til en omflakkende, omvandrende, rastløs tilstand … uten noen trygg bopel … uten noe fast sted, eller rom, hvor det var ham tillatt å sette ned hele fotsålen». Denne utkastede, landsforviste Satan var kanskje den himmelske skytshelgenen for alle i eksil, alle som var kastet ut, alle som var rykket opp fra sitt sted og etterlatt svevende, halvt ditt, halvt datt, berøvet den rotfestede personens betryggende, bestemmende følelse av å ha fast grunn under føttene. Altså, scener fra erkeengelens og erkedjevelens liv, hvor hans egen sympati lå mer på djevelens side, for, som Blake sa om Milton, en sann dikter var på djevelens parti.

Han visste ikke hvordan romanen skulle begynne før et år senere. I juni 1985 ble Air India Flight 182, Emperor Kanishka, sprengt av sikh-terrorister som kjempet for å skille ut en selvstendig sikh-stat som skulle kalles Khalistan, fra det indiske Punjab. Flyet styrtet i Atlanterhavet sør for Irland, og blant de 329 menneskene som mistet livet (for det meste kanadiske indere eller indiske statsborgere), var hans barndomsvenn Neelam Nath, på vei fra Bombay med barna sine for å besøke sine foreldre G.V. Nath («onkel Nath») og Lila, hans egne foreldres nærmeste venner. Like etter at han hadde hørt om denne ugjerningen, skrev han scenen der Gibreel Farishta og Saladin Chamcha, som reiste fra Bombay til London, satt i et fly som ble sprengt av sikh-terrorister. Gibreel og Saladin er heldigere enn Neelamvar. De går inn for en myk landing på stranden i Pevensey Bay, utenfor Rosa Diamonds hus.

Det tok over fire år å skrive boken. Etterpå, når folk prøvde å avfeie den som en «fornærmelse», følte han trang til å svare: Jeg kan fornærme folk mye fortere enn det. Men det slo ikke hans motstandere at det var merkelig at en seriøs forfatter skulle bruke en tiendedel av livet på å skape noe så plumpt som en fornærmelse. Det var fordi de nektet å se ham som en seriøs forfatter. For å angripe ham og hans verk var det nødvendig å skildre ham som et dårlig menneske, en frafallen forræder, en som uten skrupler jaktet på rikdom og berømmelse, en opportunist som skrev ting som det ikke var noe godt å si om, som «angrep islam» for egen personlig vinning. Det var det man mente med den stadig gjentatte frasen Han gjorde det med vilje.

Ja, selvsagt hadde han gjort det med vilje. Hvordan kunne man skrive en kvart million ord ved en tilfeldighet? Det spørs, som Bill Clinton kunne ha sagt, hva man mente med «det». Det var rart, men sannheten var den at han, etter to romaner som gikk direkte inn i det indiske subkontinentets offentlige historie, betraktet denne nye boken som en mye mer personlig, indre utforskning, et første forsøk på å skape et verk ut av sin egen erfaring med migrasjon og metamorfose: Slik han så det, var det den minst politiske boken av de tre. Og det materialet som ble avledet fra islams opprinnelsesberetning var, syntes han, i alt vesentlig et uttrykk for hans beundring for islams Profet, ja rent ut sagt en tilkjennegivelse av respekt. Det behandlet ham slik han alltid sa at han ønsket å bli behandlet, som et menneske («budbringeren»), ikke en guddommelig skikkelse (som de kristnes «Guds sønn»). Det viste ham som en mann av sin tid, formet av den tiden, og som leder både utsatt for fristelser og i stand til å motstå den. «Hva er du for slags idé?» spurte romanen den nye religionen, og antydet at en idé som nektet å føye seg eller inngå kompromisser, i de fleste tilfeller ville bli knust, men innrømmet at i noen ytterst få tilfeller kunne slike ideer bli de som forvandlet verden. Og hans ubøyelige historie ble sterk nok til å bøye historien etter hans vilje.

Da han først ble anklaget for å være sårende, var han oppriktig forvirret. Han trodde han hadde brukt en kunstnerisk tilnærmingsmåte til fenomenet åpenbaring, riktignok sett fra en vantro manns synsvinkel, men like fullt ordentlig. Hvordan kunne det oppfattes som sårende? De hårsåre årenes raseri-styrte identitetspolitikk som fulgte, lærte ham, og alle andre, svaret på det spørsmålet.

Hvorom allting er, Profeten ble ikke kalt Muhammad, han levde i en by som ikke het Mekka, og han skapte en religion som ikke (eller ikke helt) ble kalt islam. Og han opptrådte bare i drømmesekvensene om en mann som ble drevet fra forstanden av sitt tap av troen. Alle disse knepene for å skape distanse var, etter opphavsmannens skjønn, ting som tilkjennega prosjektets fiktive natur. Hans motstandere betraktet det som gjennomskinnelige forsøk på å skjule seg. «Han gjemmer seg,» hevdet de, «bak den skjønnlitterære diktningen sin.» Som om diktningen var et slør, eller en gobeleng, og en mann kunne spiddes av et sverd hvis han gjorde som Polonius og tåpelig gjemte seg bak et lett gjennomskuelig skjold.

Mens han skrev romanen, mottok han en invitasjon fra Det amerikanske universitet i Kairo, med en forespørsel om han kunne komme og tale for studentene. De sa at de ikke kunne betale ham stort, men hvis han var interessert, kunne de ordne det slik at han fikk ta en båt oppover Nilen et par dager sammen med en av deres fremste egyptologer. Å få se det gamle Egypts verden var en av hans store uoppfylte drømmer, og han skyndte seg å svare. «Hvis jeg bare kunne gjøre meg ferdig med romanen og inngå en avtale om å komme etter det, ville det være det beste,» foreslo han. Så skrev han romanen ferdig, og det var Sataniske vers, og en tur til Egypt ble umulig, og han måtte bare akseptere at han kanskje aldri fikk se Pyramidene, Memfis, Luxor, Theben eller Abu Simbel. Det var én av de mange fremtidene han skulle miste.

I januar 1986 gikk det ikke så bra med skrivingen. Han ble invitert til noe som skulle bli en legendarisk sammenkomst av forfattere, den 48. kongressen til Det internasjonale PEN i New York, og han var glad for å komme litt bort fra skrivebordet. Kongressen ble litt av et show. Norman Mailer var formann i PEN American Center på den tiden, og hadde brukt alle sine overtalelsesevner og all sin sjarm for å skaffe midler som brakte mer enn femti av verdens fremste forfattere til Manhattan for å debattere, sammen med nesten hundre av Amerikas fineste, det opphøyde temaet «Forfatterens fantasi og statens fantasi», og bli bevertet på, blant andre eksklusive steder, Gracie Mansion og Metropolitan Museum of Arts Tempel fra Dendur.

Som en av de yngre deltagerne var han ikke så rent lite ærbødig. Brodsky, Grass, Oz, Soyinka, Vargas Llosa, Bellow, Carver, Doctorow, Morrison, Said, Styron, Updike, Vonnegut, Barthelme og Mailer selv var noen av de store navnene som leste høyt fra verkene sine og diskuterte med hverandre i hotellene Essex House og St. Moritz ved Central Park South. En ettermiddag kom fotografen Tom Victor bort og spurte om han kunne tenke seg å sitte i en av parkens hestevogner, for å tas bilde av, og da han steg på, var Susan Sontag og Czesław Miłosz der for å holde ham med selskap. Han pleide ikke å være så stille og innesluttet av seg, men han sa veldig lite på den turen.

Atmosfæren var elektrisk fra første stund. Til PEN-medlemmers gremmelse hadde Mailer invitert utenriksminister George Schultz til å holde talen ved åpningsseremonien, i The Public Library. Dette utløste brølende protester fra de sørafrikanske forfatterne Nadine Gordimer, J.M. Coetzee og Sipho Sepamla, som anklaget Schultz for å støtte apartheid. Andre forfattere, deriblant Doctorow, Grace Paley, Elizabeth Hardwick og John Irving protesterte mot at forfattere ble satt opp «som et forum for Reagan-regjeringen», som Doctorow uttrykte det.

Cynthia Ozick sendte ut en appell der hun angrep Bruno Kreisky, den jødiske ekskansleren i Østerrike, som også var med på kongressen, fordi han hadde truffet Arafat og Gaddafi (Kreiskys forsvarere påpekte at i den tiden han hadde vært kansler, hadde Østerrike tatt imot flere russiske jøder på flukt enn noe annet land). Under en paneldebatt reiste Ozick seg fra gulvet og fordømte Kreisky, som taklet situasjonen så elegant at bråket snart stilnet.

Mange kvinner på kongressen krevde, med adskillig rett, å få vite hvorfor det var så få kvinner i panelene. Sontag og Gordimer, som begge var med i panelene, sluttet seg ikke til opprøret. Det var Susan som kom med det argumentet at «litteratur er ikke en arbeidsgiver som er forpliktet til likebehandling». Den bemerkningen bidro ikke til å dempe gemyttene hos dem som protesterte. Det gjorde heller ikke hans egen påpekning at mens det tross alt var flere kvinner i de ulike panelene, var han den eneste representanten fra Sør-Asia, det vil si en sjettedel av menneskeheten.

Disse dagene i New York kjentes det som om litteratur var viktig, og diskusjonene mellom forfatterne ble grundig rapportert, og det virket som om de fremdeles betydde noe utenfor bokverdenens snevre grenser. John Updike avleverte en stillferdig lovsang til Amerikas små blå postkasser, de hverdagssymbolene på fri utveksling av ideer, til et temmelig forvirret publikum av verdenskjente forfattere. Under selskapet i Tempelet fra Dendur sto Rosario Murillo – dikteren og kameraten til sandinist-presidenten i Nicaragua, Daniel Ortega – ved siden av den egyptiske helligdommen omkranset av en falanks av forbløffende vakre, nifse sandinist-menn med solbriller. Hun inviterte den unge indiske forfatteren (og medlem av Den britiske solidaritetskampanjen for Nicaragua) til å komme og se contra-krigen med egne øyne.

Under ett av møtene ble han trukket inn i en kamp mellom tungvekterne Saul Bellow og Günter Grass. Han satt ved siden av den tyske forfatteren, som han var en stor beundrer av, og etter at Bellow – også en av yndlingsforfatterne hans – holdt en tale som inneholdt en kjent bellowsk lekse om hvordan den amerikanske materialismens suksess hadde skadet amerikanernes åndsliv, reiste Grass seg og påpekte at mange mennesker rent rutinemessig falt gjennom hullene i den amerikanske drømmen, og tilbød seg å vise Bellow noe ekte amerikansk fattigdom i for eksempel South Bronx. Bellow ble irritert og ga et skarpt svar på tiltale. Da Grass kom tilbake og satte seg, skummet han av raseri.

«Si noe,» beordret forfatteren av Blikktrommen representanten for en sjettedel av menneskeheten. «Hvem, jeg?» «Ja. Si noe.»

Så gikk han da bort til mikrofonen og spurte Bellow hva det kunne skyldes at så mange amerikanske forfattere hadde unnveket – eller, faktisk, mer provoserende, «frasagt seg» – oppgaven å behandle et emne som Amerikas enorme makt i verden. Bellow steilet. «Vi har ikke oppgaver,» sa han majestetisk, «vi har inspirasjoner.»

Jo, litteraturen føltes fremdeles viktig i 1986. I den kalde krigens siste år var det viktig å høre østeuropeiske forfattere som Danilo Kiš og Czesław Miłosz, György Konrád og Ryszard Kapuściński sette sine visjoner opp mot det visjonsløse sovjetiske regimet. Omar Cabezas, Nicaraguas viseinnenriksminister på den tiden, som nettopp hadde skrevet sine erindringer om sitt liv som sandinistisk geriljakriger, og Mahmoud Darwish, den palestinske dikteren, var til stede og kunne målbære synspunkter som ikke ofte ble hørt fra amerikanske talerstoler, og amerikanske forfattere som Robert Stone og Kurt Vonnegut fremla da også sin kritikk av den amerikanske makten, mens folk som Bellow og Updike vendte blikket innad i den amerikanske sjelen. I siste omgang var det begivenhetens tyngde, ikke dens letthet, som var minneverdig. Jo, i 1986 føltes det naturlig for forfattere å hevde, som Shelley hadde gjort, at de var «verdens ikke anerkjente lovgivere», å tro på skrivekunsten som den egentlige motvekt mot makten, og betrakte litteraturen som en opphøyet, overnasjonal, overkulturell kraft som, med Bellows flotte formulering, skulle «åpne universet litt mer». Tjue år senere, i en neddysset og forskremt verden, ville det vært vanskeligere for en simpel ordsmed å fremkaste så høyttravende påstander. Vanskeligere, men kanskje ikke mindre nødvendig.

Vel hjemme i London igjen, kom han til å tenke på invitasjonen til Nicaragua. Kanskje, tenkte han, ville det være gunstig å komme seg bort fra de små litterære vanskelighetene og skrive om folk med virkelige problemer. Han fløy til Managua i juli. Da han kom tilbake flere uker senere, var han blitt så sterkt berørt av det han hadde sett at han ikke kunne la være å tenke og snakke om Nicaragua, og kjedet folk gruelig med det. Den eneste måten å komme seg videre på, var å skrive ned inntrykkene sine. Han satte seg ved skrivebordet i en slags raptus, og på tre uker skrev han en nitti siders tekst. Det var verken fugl eller fisk, for kort til å bli en bok, for langt til å bli en artikkel. Etter at han hadde bearbeidet og utdypet stoffet, ble det en kort bok av det, Jaguarens smil. Den dagen han gjorde seg ferdig med den, dediserte han den til Robyn Davidson (de var fremdeles sånn noenlunde sammen den gang) og lot henne lese den. Da hun så dedikasjonen, sa hun: «Det må vel bety at jeg ikke skal få romanen», og derfra styrtdykket samtalen.

Agenten hans, Deborah Rogers, hadde ikke særlig høye tanker om Jaguarens smil, men den ble da utgitt i hurten og sturten av Sonny Mehta i Picador UK, og like etter av Elisabeth Sifton i Viking USA. Da han var på turné i USA for å lansere boken, var han med i en radiosending i San Francisco, og programlederen, som mislikte bokens motstand mot den amerikanske økonomiske blokaden av Nicaragua og Reagan-regjeringens støtte til contra-styrkene som kjempet for å velte sandinistregjeringen, spurte: «Mr. Rushdie, i hvor stor grad er du en kommunistisk marionett?» Hans overrumplede latter – dette ble direktesendt på radio – ergret programlederen mer enn noe svar han kunne tenkes å gi.

De stundene han hadde størst glede av, kom da han skulle intervjues av Bianca Jagger, som selv var nicaraguaner, for tidsskriftet Interview. Hver gang han nevnte en fremstående nicaraguaner, det være seg på venstre eller høyre fløy, svarte Bianca svevende, nøytralt: «Ja visst, jeg var sammen med ham en gang i tiden.» Det var det som var sannheten om Nicaragua. Det var et lite land med en svært liten elite. De stridende parter hadde alltid gått på skolen sammen, var medlemmer av den eliten og kjente hverandres familier, eller de kom, som tilfellet var med det splittede Chamorro-dynastiet, fra den samme familien. Og alle hadde vært sammen. Biancas (uskrevne) versjon av hendelsene ville vært mer interessant – iallfall mer intim – enn hans egen.

Straks Jaguarens smil var ute, tok han opp igjen den besværlige romanen og oppdaget at problemene stort sett var forsvunnet. Mot sin vane hadde han ikke skrevet boken i kronologisk rekkefølge. De innskutte avsnittene – historien om landsbyen som toget ut i havet, beretningen om en imam som først ledet og så åt en revolusjon, og de påfølgende omstridte drømmesekvensene som utspilte seg i en sandby som het Jahilia (et navn hentet fra den arabiske betegnelsen på den «uvitenhetens» periode som gikk forut for islams komme) – var blitt skrevet først, og i lange tider hadde han ikke helt forstått hvordan han skulle få føyd dem inn i bokens rammefortelling, historien om Saladin og Gibreel. Men avbrekket hadde gjort ham godt, og han begynte å skrive.

Førti hadde tyngde. Det var da en mann nådde sin manndomsalder og følte seg vektig, grunnfestet, sterk. På trettiårsdagen hadde han opplevd seg selv som mislykket og hadde vært jammerlig ulykkelig. På førtiårsdagen, en gyllen juniettermiddag hjemme hos Bruce Chatwin, i skogtraktene utenfor Oxford, var han omgitt av litterære venner – Angela Carter, Nuruddin Farah, Bill Buford, redaktøren i Granta. Hans egen redaktør, Liz Calder i Jonathan Cape (som da fremdeles var et selvstendig forlag, før det ble oppslukt av Random House), og Bruce selv – og han var lykkelig. Han hadde inntrykk av at livet hadde gestaltet seg slik han hadde drømt om at det skulle, og han jobbet på det han opplevde som sin mest formelt og intellektuelt ambisiøse bok, hvor hindrene endelig var ryddet av veien. Fremtiden var lys.

Det var ikke lenge før India kunne feire førtiårsdagen for sin uavhengighet – «Saleems førtiårsdag» – og han lot seg overtale av sin venn Jane Wellesley, en TV-producer som også var invitert til fødselsdagsfeiringen, til å skrive og fremføre en omfattende dokumentar hvor han oppsummerte «rikets tilstand» for Channel Four. Planen var å holde seg helt, eller nesten helt, unna offentlige og politiske figurer og lage et portrett av det førtiårige India, betraktninger omkring «India som idé», gjennom øynene og stemmene til førtiårige indere; ikke helt midnattsbarn, men iallfall barn av frihetsåret. Han bega seg ut på sin lengste indiareise siden han og Clarissa hadde dratt på kryss og tvers gjennom landet for over ti år siden. Denne andre reisen var akkurat like grådig. Det indiske overflødighetshornet tømte sitt mangfold av historier i ham på nytt. Gi meg et overmål av det, tenkte han, så jeg forspiser meg og så dør.

En av de første dagene under opptakene ble prosjektet nesten kjørt i grøfta på grunn av et øyeblikks manglende kulturell fingerspitzgefühl. De filmet hjemme hos en skredder i Delhi, i et av byens fattigere strøk. Det var en veldig varm dag, og etter et par timer tok teamet en pause. Kasser med iskaldt mineralvann ble båret inn fra kjølerommet i en av produksjonsselskapets varebiler og delt ut til alle unntatt skredderen og hans familie. Han ba om en samtale på tomannshånd med instruktøren, Geoff Dunlop, de gikk opp på taket i skredderens hjem, og der sa han til Geoff at hvis dette ikke ble rettet opp øyeblikkelig, ville han trekke seg fra filmen, og hvis noe slikt gjentok seg, ville det være over og ut. Så falt det ham inn å spørre hva man betalte for bruk av lokalitetene. Geoff oppga en sum i rupi som omregnet ville bli et svært lavt pundbeløp. «Det er ikke det dere ville betalt i England,» sa han. «Dere bør gi dem det dere pleier å betale i slike tilfeller.» «Men,» sa Geoff, «i India ville det være en formue.» «Det er ikke din sak,» svarte han. «Dere bør behandle folk her med samme respekt som dere ville vise dem hjemme.» I noen åndeløse sekunder sto de steilt mot hverandre. Så sa Geoff: «OK», og de gikk ned igjen. Skredderen og familien hans fikk kald cola. Resten av opptaket gikk knirkefritt.

I Kerala så han en berømt muntlig historieforteller utøve sine trolldomskunster. Det interessante ved denne forestillingen var at den brøt alle regler. «Begynn med begynnelsen,» hadde Hjerterkonge pålagt den forfjamsede Hvite kanin i Alice i eventyrland, «og så fortsetter du til du kommer til slutten, så stanser du.» Det var slik historier skulle fortelles, ifølge den hjerterkonge som til enhver tid hadde stilt opp reglene, men det var ikke det som skjedde i dette friluftsteateret i Kerala. Historiefortelleren rørte historier sammen, kom stadig bort fra hovedfortellingen, fortalte vitser, sang sanger, knyttet sin politiske historie til de eldgamle beretningene, kom med personlige sidebemerkninger og oppførte seg i det hele tatt upassende. Publikum reiste seg likevel ikke forarget og gikk. De verken pep eller buet eller kastet grønnsaker eller benker på fortelleren. I stedet brølte de av latter, gråt av fortvilelse og ble sittende spent på stolkanten til han var ferdig. Gjorde de det på tross av fortellerens kompliserte historiesjonglering, eller på grunn av den? Kunne det tenkes at denne pyrotekniske måten å fortelle på faktisk var mer oppslukende enn Hjerterkonges foretrukne versjon – at den muntlige fortellingen, den eldste av alle fortellerformer, hadde overlevd fordi den tok opp i seg kompleksiteten og lekenheten og nektet å følge den strake veien fra begynnelse til slutt? I så fall fikk han her, i denne varme Kerala-kvelden, til fulle bekreftet de tankene han selv hadde gjort seg om skrivingen.

Hvis man ga vanlige mennesker en stemme, og nok tid til å bruke den, strømmet det stemningsfull hverdagspoesi fra dem. En muslimsk kvinne som sov i en jhopadpatti, et fortausskur i Bombay, ytret sine tvil om barnas beredskap til å ta seg av henne senere i livet. «Når jeg blir gammel, når jeg må gå med stokk, da får vi se hva de gjør.» Han spurte henne hva det for henne ville si å være inder, og hun svarte at hun hadde levd hele livet i India, og «når jeg dør og legges i graven, så vil jeg gå inn i India». En søtt smilende kommunistisk dame i Kerala slet på rismarkene hele dagen, og så kom hun hjem til sin mye eldre mann, som satt på verandaen og rullet beedis mot betaling. «Siden jeg giftet meg,» sa hun, fremdeles smilende, godt innenfor sin manns hørevidde, «har jeg ikke hatt én glad dag.»

Det forekom en del svart komedie. Den eneste politikeren han intervjuet, var Chaggan Bhujbal, den første borgermesteren i Bombay som var medlem i Shiv Sena, det brutale marathi-nasjonalistiske og hindu-etnosentriske partiet, som ble ledet av en tidligere politisk karikaturtegner, Bal Thackeray. Chaggan Bhujbal var en omvandrende politisk karikatur. Han lot TV-teamet bli med ham til den årlige Ganpati-feiringen for å filme hvordan festivalen til ære for guden Ganesh med elefanthodet, som en gang hadde vært en feiring for folk av ulik religiøs bakgrunn, nå var blitt en knyttnevefektende nynazistisk hevdelse av hinduisk makt. «Du kan godt kalle oss fascister,» sa han. «Vi er fascister. Og du kan godt kalle oss rasister. Vi er rasister.» På skrivebordet hans, på kontoret, var det en telefon formet som en grønn plastfrosk. Den briljante kameramannen, Mike Fox, filmet den diskré. Men da de så igjennom opptakene, bestemte de seg for å kutte ut frosken. Det var ikke til å unngå at man følte et blaff av kjærlighet til en mann som snakket så heftig til en grønn frosk. De ville ikke at de som så filmen, skulle føle noen slik ømhet, derfor ble frosken liggende på gulvet i klipperommet. Men ingenting går noensinne helt tapt. Frosken, og navnet Mainduck (frosk), skulle til slutt finne veien inn i Maurerens siste sukk.

Over den store moskeen i Old Delhi, Juma Masjid, vaiet det svarte flagg for å markere drapene på noen muslimer i byen Meerut. Han ville filme ved moskeen, og gamle imam Bukhari, en ultrakonservativ rabulist, hadde gått med på å treffe ham fordi «Salman Rushdie» var et muslimsk navn. Han møtte imamen i «hagen», et avsperret område med jord og stein og ikke så mye som et gresstrå. Imamen, en mann med store gliper mellom tennene, røslig og barsk, skjegget farget med henna, satt i en lenestol med sprikende ben og veldige mengder pengesedler i fanget. Det sto adjutanter rundt ham og passet på. Ved siden av ham var det en tom stol med kurvflettet sete. Mens han snakket, glattet og rullet han sammen rupisedler, den ene etter den andre, til de så ut som slike beedis som en annen gammel mann hadde rullet på en veranda i Kerala. Når han var tilfreds med en seddel, stakk han den ned i et av hullene på det kurvflettede setet, som fort ble fylt av slike rupi-beedis, de største sedlene nærmest imamen, de med lavere pålydende lengst bort. «Ja,» sa han. «Du kan filme.» Etter Khomeinis fatwa fordømte den selvsamme imam Bukhari forfatteren av Sataniske vers fra prekestolen i Juma Masjid uten å vite at de en gang hadde hatt et mer eller mindre hjertelig møte. Men han begikk en feil. Han husket ikke forfatterens navn riktig og fordømte «Salman Khurshid» i stedet. Salman Khurshid var en fremstående muslimsk politiker. Det var pinlig, både for imamen og for den «gale Salman».

I Kashmir tilbrakte han flere dager sammen med en trupp omreisende skuespillere som fremførte bhand pather, eller bokstavelig «klovnehistorier» fra Kashmirs historie og legender, en av de siste slike trupper, som nesten led nød på grunn av den rå og brutale politiske situasjonen i Kashmir, men også på grunn av film og TV. De fortalte villig vekk om det livet de levde, og var krasse i sin kritikk av de autoritære indiske militære, og av sikkerhetsstyrkene, men hver gang kameraet ble skrudd på, løy de. De var redde for konsekvensene av å være ærlig, så de sa: «Du vet, vi elsker den indiske hæren.» Fordi han ikke kunne få historien deres på film, ble han nødt til å kutte dem ut i den endelige versjonen av dokumentaren, men han glemte aldri de ufilmede historiene deres, glemte aldri lysningen i skogen med alle de viltre ungene som gikk på stram line, den neste generasjonen av «klovner» som fikk sin opplæring, klovner som kanskje ikke ville ha noen å opptre for, som kanskje til og med ville bli nødt til å legge fra seg skuespillernes liksomsverd og gripe til den islamske jihads virkelige våpen. Mange år senere ble de kjernen i hans «Kashmir-roman», Klovnen Shalimar.

Det mest taleføre av alle vitnene var R., en sikh-kvinne som bodde i en leiegård i Delhi, og som hadde sett sin mann og sine barn bli myrdet av rasende horder rett foran øynene på seg, oppildnet og kanskje til og med styrt av lederne i Kongresspartiet, som hadde «tatt hevn» på hele sikh-samfunnet for drapet på Indira Gandhi den 31. oktober 1984, av to sikh-livvakter, Beant Singh og Satwant Singh, som var lojale mot den separatistiske Khalistan-bevegelsen og drepte henne for å hevne angrepet på sikhenes største helligdom, Det gylne tempel, hvor bevegelsens leder, Sant Jarnail Singh Bhindranwale, hadde søkt tilflukt med mange av sine bevæpnede vakter. Tre år senere hadde enken, R., både den fornødne anstendighet og styrke til å si: «Jeg ønsker verken hevn eller vold i Khalistan. Jeg vil bare ha rettferdighet. Det er det eneste jeg vil ha.»

Til hans store overraskelse hadde de indiske myndighetene nektet ham å filme henne, eller noe stoff som hadde tilknytning til sikh-drapene. Men han klarte å få vitneutsagnene hennes på lydbånd, og i den ferdige filmen var fotografiet hennes ett av mange slike enker brukt i en fotomontasje som vel måtte sies å være enda mer kraftfull enn en filmet versjon ville ha vært. Den indiske høykommissæren i London reagerte med å prøve å tvinge Channel Four til å avlyse sendingen av dokumentaren. Men programmet ble sendt som planlagt. Det var forbløffende at den indiske regjeringen – som et ledd i regjeringspartiets mørklegging av sin delaktighet i grusomhetene, da mange tusen sikher mistet livet – hadde prøvd å forby utsagnene, ikke fra en terrorist, men fra et offer for terrorismen; og prisverdig at TV-selskapet var modig og prinsippfast nok til å avvise henstillingene deres.

Da han forlot India, følte han seg mettet: full av ideer, argumenter, bilder, lyder, lukter, ansikter, historier, sanselighet, intensitet og kjærlighet. Han visste det ikke da, men dette var opptakten til et langvarig eksil. Etter at India ble det første landet i verden som nedla forbud mot Sataniske vers, ville det også nekte å gi ham visum. (Britiske borgere trengte visum for å reise til India.) Han fikk ikke lov til å komme tilbake, komme hjem, på tolv og et halvt år.

Han fikk høre om farens kreftsykdom mens de redigerte den filmen som nå ble kalt Midnatts gåte. Hans svoger Safwan, som var gift med hans yngste søster Nabeelah (kjent i familien som «Guljum», søtnos), ringte fra Karachi og sa at Anis hadde multippel myelom, benmargskreft. Han fikk behandling, men det var ikke stort å gjøre. Det var ett medikament, Melphalan, som kunne gi ham noen måneder, kanskje til og med et par år, hvis han reagerte bra på det. Det var ennå ikke klart hvordan han reagerte, så det var ikke godt å si hvor lenge han hadde igjen. «Hva gjør jeg nå?» undret han. «Kanskje Sameen og jeg skulle komme etter tur, for da ville Amma alltid ha i det minste én av oss.» (Sameen hadde flyttet tilbake til London og jobbet i PR-bransjen.) Det oppsto en pause, så sa Safwan alvorlig: «Salman bhai, bare kom. Bare sett deg på flyet og kom.» Han snakket med Jane Wellesley og Geoff Dunlop, og begge sa seg straks enige. «Bare dra, du.» To dager senere kom han til Pakistan og rakk akkurat å få med seg de seks siste dagene i farens liv.

Det var kjærlige dager, en slags tilbakekomst til uskylden. Han var blitt enig med seg selv om at han skulle slå en strek over alt det vonde, som om han ikke visste om det, foreldrenes krangling som han hadde overhørt i barndommen, den grove kjeften faren hadde gitt ham i fylla på Cumberland Hotel i London i januar 1961, og dagen da han ga faren sin en på tygga. Han hadde vært tjue år, og plutselig var Anis’ fyllerør bare blitt mer enn han kunne bære, især fordi det den gangen var moren som hadde vært skyteskiven. Han slo faren sin, og så tenkte han: Herregud, nå slår han meg tilbake. Anis var kortvokst, men veldig sterk, med en slakters underarmer, og et slag fra ham ville vært knusende. Men Anis slo ikke sønnen sin – han gikk bare stille sin vei og følte seg skamfull. Ikke noe av dette betydde noe nå. Anis, som lå på Aga Khan sykehus i Karachi, var ikke lenger sterk. Ansiktet var dratt, og kroppen uttæret. Han så mild ut, og beredt: «Jeg sa det fra første stund at det var kreft,» sa han. «Jeg spurte dem, hvor er det blitt av alt blodet?» En gang for lenge siden, da Anis leste Midnattsbarn, hadde han vært opprørt over skikkelsen «Ahmed Sinai», også en far som drakk. Han hadde nektet å snakke med sønnen sin og truet med å skilles fra konen sin for at hun hadde «forledet guttungen til det». Han hadde roet seg ned da boken ble en suksess og vennene ringte for å gratulere ham. Han sa til Salman: «Når man har en baby på fanget, hender det at den tisser på deg, men man tilgir det.» Dermed følte sønnen seg krenket av faren, og forholdet mellom dem var og ble like anspent. Alt dette var borte nå, Anis holdt sønnen i hånden og hvisket: «Jeg var sint fordi hvert ord du skrev, var sant.»

De neste dagene gjenskapte de sin kjærlighet til den var der, deres på nytt, som om den aldri hadde gått tapt. I Prousts store romanrekke er målet å gjenvinne fortiden, ikke ved minnenes prisme, som fordreier alt, men slik den var. Det var det de maktet å få til med kjærlighet. L’amour retrouvé. En ettermiddag strakte han seg ømt etter en barbermaskin og barberte farens ansikt.

Anis var svak, og etter noen dager ville han hjem igjen. Huset i Karachi var det motsatte av Windsor Villa i Bombay, en moderne bygning med forskutte plan, ikke en gammeldags villa. Det var frosker som kvekket i det tomme svømmebassenget, der de satt i den lille dammen med grønt, stillestående vann i den dype enden, og sang seg igjennom hele natten. En gang da Anis var frisk, hadde han holdt på å bli gal av spetakkelet og hadde løpt ned fra soveværelset sitt midt på natten og dasket til mange av froskene med en gummisvømmefot. Han hadde slått ut flere av dem, men ikke drept dem. Da morgenen kom, hadde alle kommet til hektene igjen og hoppet sin vei, utenfor synsvidde. Frosker var åpenbart også av gummi.

Nå kunne ikke Anis gå opp trappen til soveværelset sitt. Det ble redd opp en seng til ham i arbeidsværelset i første etasje, og der lå han, omgitt av bøker. Det viste seg at han var raka fant. I den øverste venstre skrivebordsskuffen lå det bunter med femhundrerupisedler, og det var alle pengene han hadde igjen. Bankkontiene hans viste bare røde tall. Det var noe smågjeld med pant i huset. Han hadde tøyd det så langt det overhodet gikk.

Ved middagsbordet fortalte Safwan, Guljums mann og en fremgangsrik elektronikkingeniør, en merkelig historie. Han påsto at han personlig hadde smuglet verdens raskeste datamaskin inn i Pakistan, den såkalte FPS eller Floating Point System, som påberopte seg å ha noe som kaltes VAX «aksessutstyr». Denne datamaskinen kunne utføre syttiseks millioner regnestykker i sekundet. Menneskets hjerne klarte bare atten. «Selv de aller beste vanlige datamaskinene,» sa han, «kan bare klare en million regnestykker.» Så forklarte han at FPS var av avgjørende betydning for byggingen av den islamske atombomben. «Hvis det ble kjent at vi hadde en stående på lageret vårt i Lahore,» sa han med et lykkelig smil, «ville all internasjonal hjelp til Pakistan bli innstilt.»

Dette var Pakistan. Når han besøkte Pakistan, levde han i en boble som besto av hans familie og noen venner som i virkeligheten var Sameens gamle venner, ikke hans. Utenfor boblen lå et land som han alltid hadde vært fullstendig fremmed for. En gang iblant nådde det ham nyheter lik Safwans, fra steder utenfor boblen, og det ga ham mest lyst til å ta første fly bort og aldri vende tilbake. Slike nyheter ble alltid overbrakt av godmodige og smilende mennesker, og i motsetningen mellom deres natur og deres gjerninger lå den schizofrenien som sønderrev landet.

Det endte med at Safwan og Guljum skilte lag, og den skjønne jenta begynte å gli nedover mot en veldig, sjokkerende fedme, psykiske problemer og narkotikamisbruk. En dag, da hun var midt i førtiårene, ble hun funnet død i sengen, det yngste barnet av fire og det første som gikk bort. Fordi han var nektet adgang til landet, kunne han ikke komme i begravelsen, likesom han ikke hadde kunnet følge moren sin til graven. Da Negin Rushdie døde, trykte en pakistansk avis en artikkel der det sto at alle de som hadde vært i begravelsen hennes, burde be Gud om tilgivelse, for hun var moren til den frafalne forfatteren. Det ga ham ytterligere grunner til å mislike Pakistan.

Anis’ siste time kom midt på natten den 11. november 1987, mindre enn to dager etter hjemkomsten fra sykehuset. Salman måtte ta ham med til toalettet og vaske ham etter at den svarte diareen hadde lekket ut av ham. Så kastet han opp uhorvelige mengder i en bøtte, og de fikk ham inn i en bil, og Sameen kjørte i hui og hast til Aga Khan Hospital. Etterpå syntes han at de skulle beholdt ham hjemme og latt ham gli stille bort, men akkurat da innbilte alle seg at sykehuset kunne redde livet hans, slik at de kunne beholde ham en stund til. Det ville vært bedre å spare ham for de unødig brutale elektriske støtene i hans siste stund. Men han ble ikke spart, og det virket ikke, og så var han borte, og Negin segnet om på gulvet, tross det lange og vanskelige ekteskapet, og jamret seg: «Han sverget at han aldri skulle gå fra meg, og nå har han gått bort, og hva skal jeg gjøre?»

Han la armen omkring moren. Han skulle ta seg av henne nå.

Aga Khan Hospital, det beste i Karachi, var gratis for alle ismailier, men forferdelig dyrt for ikke-ismailier, og det var det ikke noe å si på, tenkte han. De ville ikke frigi farens lik før regningen var betalt. Heldigvis hadde han et American Express-kort i lommen og brukte det til å kjøpe faren tilbake fra sykehuset der han hadde dødd. Da de kom hjem med ham, var avtrykket etter kroppen hans fremdeles synlig på lakenene, og de gamle tøflene lå på gulvet. Mennene kom, slekt og venner, for dette var et varmt land, og begravelsen skulle finne sted om bare noen timer. Han skulle vært den som ordnet opp, men han var hjelpeløs i dette fremmede landet og visste ikke hvem han skulle henvende seg til, så Sameens venner fant gravplassen og skaffet en båre, og tilkalte også – det var obligatorisk – en mulla fra den nærmeste moskeen, en moderne bygning som så ut som en betongversjon av Buckminster Fullers geodetiske kuppel.

De vasket Anis – det var første gang han hadde sett farens nakne kropp – og liklakenskredderen sydde ham inn i svøpet. Gravlunden lå like ved, og da båren kom, duftende av blomster og sandeltrespon, lå graven der allerede og gapte. Graveren sto ved fotenden mens han kløv ned ved hodeenden, og så senket de Anis ned i hullet. Å stå i farens grav og legge hånden under den døde mannens innsvøpte hode, å legge det hodet på dets siste hvilested, var en enormt mektig opplevelse. Han syntes det var sørgelig at hans far, en mann med omfattende dannelse og kultur, født i Ghalibs Old Delhi muhallah Ballimaran og siden i mange tiår en lykkelig bombayitt, skulle få et så usselt endelikt på et sted som ikke hadde fart pent med ham, og som han aldri hadde opplevd som sitt eget. Anis Ahmed Rushdie var en skuffet mann, men han hadde i det minste endt sine dager med vissheten om at han var elsket. Da han kløv opp av graven, rev han løs neglen på venstre fots stortå og måtte oppsøke det nærmeste Jinnah-sykehuset og få stivkrampesprøyte.

I årene som fulgte, hjemsøkte Anis sønnens drømmer kanskje én gang hver måned. I de drømmene var han uten unntak kjærlig, vittig, vis, forståelsesfull og støttende: den beste av fedre. Det slo ham at forholdet etter Anis’ død var et stort fremskritt sammenlignet med hvordan det hadde vært så lenge faren ennå var i live.

Saladin Chamcha i Sataniske vers hadde også et vanskelig forhold til faren, Changez Chamchawala. I den opprinnelige planen for romanen døde Changez også, men sønnen kom seg ikke tilbake til Bombay tidsnok til å se ham før slutten, og som en følge av det måtte han bære byrden av uløste konflikter mellom dem. Men de seks dagenes lykke og sterke følelser sammen med hans egen far var det viktigste han hadde med seg hjem til London fra Karachi. Han fattet en stor beslutning: Han skulle la Saladin og Changez få den opplevelsen han hadde hatt med Anis. Faren var nettopp død, men han skulle skrive om hans død. Han følte seg ikke helt trygg på det moralske i dette. Var det galt, uhyrlig, vampyraktig? Han visste ikke svaret. Han sa til seg selv at hvis han, når han gjorde det, skulle føle at det var tarvelig å gjøre det, skulle han makulere de sidene og vende tilbake til den opprinnelige planen.

Han brukte mye som var sant, selv detaljene fra medisineringen han måtte gi Anis de siste dagene. «Bortsett fra den daglige Melphalan-tabletten hadde [Changez] fått forskrevet et helt batteri av medikamenter i et forsøk på å motvirke kreftens skadelige bivirkninger: anemi, påkjenningen på hjertet og så videre; isosorbiddinitrat, to tabletter, fire ganger daglig; Furosemid, én tablett, tre ganger; Prednisolon, seks tabletter, to ganger om dagen.» Og så videre. Agarol, Spironolacton, Allopurinol. En hærskare av mirakelmedikamenter toget fra virkeligheten inn i litteraturen.

Han skrev om å barbere farens ansikt – om at Saladin barberte Changez’ ansikt – og om den døende mannens mot da han uten å klage møtte døden. «Først forelsker man seg i sin far på nytt, og så lærer man å se opp til ham også.» Han skrev om den svarte diareen og oppkastet og det elektriske støtet og lakenene og tøflene og vaskingen av liket og begravelsen. Og han skrev dette: «Han lærer meg å dø, tenkte Salahuddin. Han vender ikke blikket bort, men ser døden rett inn i ansiktet. Ikke på noe tidspunkt under dødskampen sa Changez Chamchawala Guds navn.»

Det var slik Anis Ahmed Rushdie døde også.

Mens han skrev denne avslutningen, følte han ikke at han bedrev noen form for rovdrift. Han følte at han viste respekt. Da den var ferdig, visste han at den kom til å bli stående i boken.

Den dagen han reiste fra London for å være hos faren, fant Marianne en papirlapp i en av bukselommene hans. På den sto, med hans håndskrift, Robyns navn og en linje fra en Beatles-sang, excites me like no other lover. Han kunne ikke huske at han hadde skrevet det, og visste heller ikke hvor lenge lappen hadde ligget i lommen – han hadde ikke sett Robyn på godt over et år, og lappen måtte trolig ha ligget i lommen lenger enn det – men den gjorde Marianne sjalu, og avskjeden ble besk. De hadde hatt planer om å feire førtiårsdagen hennes i Paris. Det ville det ikke bli noe av nå, på grunn av Anis’ sykdom.

Han var fremdeles full av de sterke følelsene som ble vakt av Anis’ død da han tok en rikstelefon og fridde til Marianne. Hun svarte ja. Den 23. januar 1988 giftet de seg i Finsbury rådhus, hadde en bryllupsmottagelse med noen venner på Frederick’s restaurant i Islington, og så overnattet de på Ritz. Først mange år senere fikk han vite at hans søster Sameen og hans nærmeste venner hadde hatt sine bange anelser om dette giftermålet, men de hadde ikke helt visst hvordan de skulle få sagt det.

Fire dager senere skrev han i dagboken sin: «Så lett det er å ødelegge et menneske! Din oppdiktede fiende: Så lett du kan knuse ham, så fort han smuldrer bort! Ondskapen: Det forførende ved den er dens letthet.» Etterpå kunne han ikke huske hvorfor han hadde skrevet dette. Det hadde utvilsomt vært en tanke forbundet med et aspekt i det verket han holdt på med, men det kom aldri så langt som til den ferdige boken. Et år senere kjentes det som – ja, som noe profetisk.

Han skrev også dette: «Hvis jeg noensinne blir ferdig med Sataniske vers, tross de voldsomme sinnsbevegelsene, skilsmissen, flyttingen, Nicaragua-boken, India-filmen m.m., vil jeg, føler jeg, ha fullført min ’første sak’, nemlig ha navngitt delene av meg selv. Da vil det ikke være noe mer å skrive om, unntatt, selvsagt, hele den menneskelige tilværelsen.»

Klokken ti over fire om ettermiddagen, tirsdag den 16. februar, skrev han med store bokstaver i dagboken: «JEG HAR NÅDD SLUTTEN.» Onsdag den 17. februar gjorde han noen små endringer og «erklærte boken for ferdig». På torsdag tok han fotokopier og leverte boken til agentene. Den helgen begynte Sameen og Pauline å lese Sataniske vers. Sameen hadde lest den ut på mandag og var stort sett begeistret. Men skildringen av Changez’ død gjorde henne veldig oppskaket. «Jeg følte hele tiden trang til å si: ’Jeg var der også. Han sa ikke det til deg, han sa det til meg. Du gjorde ikke det for ham, det var jeg som gjorde det.’ Men du kuttet meg ut av historien, og nå kommer alle alltid til å tro at det var slik han var.» Han hadde ingenting å stille opp mot anklagene hennes. «Det er greit,» sa hun. «Nå har jeg sagt mitt. Jeg kommer over det.»

Når en bok forlater forfatterens skrivebord, forandrer den seg. Allerede før noen har lest den, før andre øyne enn opphavsmannens har sett på en eneste setning, er den uopprettelig forandret. Den er blitt en bok som kan leses, den tilhører ikke lenger den som har laget den. Den har på sett og vis fått fri vilje. Den vil legge ut på sin ferd gjennom verden, og det er ikke lenger noe forfatteren kan gjøre med den. Selv han vil, når han ser på setningene, lese dem annerledes nå som de kan leses av andre. De ser ut som andre setninger. Boken har gått ut i verden, og verden har omskapt den.

De sataniske versene hadde reist hjemmefra. Bokens metamorfose, dens forvandling gjennom møtet med verden bortenfor forfatterens skrivebord, skulle bli særdeles ekstrem.

Hele tiden under arbeidet med boken hadde han hatt en påminnelse til seg selv stiftet opp på veggen over skrivebordet: «Å skrive en bok er en omvendt faustisk pakt» sto det. «For å nå udødelighet, eller i det minste et liv etter dette, mister man, eller i det minste ødelegger man, sitt faktiske daglige liv.»