Fred Vargas

Den rasende horden

Oversatt av Anne Elligers

Originalens tittel: L’armée furieuse

Copyright © Editions Viviane Hamy, april 2011

This book is published by arrangement with Literary Agency Wandel Cruse, Paris.

Norsk utgave © 2012 H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard), Oslo

www.aschehoug.no

Tilrettelagt for eBok av Type-it AS, Trondheim 2012

ISBN 978-82-03-21908-5

1

Det gikk en sti av brødsmuler fra kjøkkenet til soverommet, den endte på det rene lakenet under haken til den gamle kvinnen som lå med åpen munn og var død. Fullmektig Adamsberg betraktet smulene taust der han med langsomme skritt gikk frem og tilbake langs stien og lurte på om det var Hans og Grete eller heksa som hadde lagt den ut. Den treroms leiligheten var liten og mørk og lå i første etasje i 18. arrondissement i Paris.

I soverommet lå den gamle kvinnen. I spisestuen satt ektemannen. Han ventet rolig og tålmodig, kikket bare med lengsel på avisen som lå oppslått på dagens kryssord som han ikke turde fortsette med så lenge politiet var i huset. Han hadde fortalt den korte historien sin: Han og kona hadde truffet hverandre i et forsikringsselskap der hun var sekretær og han bokholder, de hadde giftet seg i fryd og gammen uten å være klar over at det skulle vare i niogfemti år. Og så hadde kona dødd i nattens løp. Hjertestans, hadde fullmektigen i 18. arrondissement presisert i telefonen, han lå i influensa og hadde bedt Adamsberg steppe inn for ham. Gjør meg den tjenesten, det tar deg en snau time, en ren rutinesak på morgenkvisten.

Nok en gang gikk Adamsberg langs smulestien. Leiligheten var plettfri, lenestolene forsynt med antimakassar, ikke et støvfnugg på plastoverflatene, vinduene blankpusset, oppvaskbenken ryddet. Han fulgte stien tilbake til brødboksen, hvor det lå en halv baguette og en stor brødskalk uten innmat, innpakket i et rent håndkle. Han gikk inn til ektemannen igjen og trakk en pinnestol bort til godstolen hans.

– Ingen gode nyheter i dag, sa den gamle mannen og så opp fra avisen. – Ja, med denne varmen vi har for tiden, kommer gemyttene i kok. Men her i første etasje holder det seg kjølig. Det er derfor jeg ikke åpner vinduslemmene. Og så må man passe på å drikke, sies det.

– De merket ingenting?

– Hun var som vanlig da jeg gikk til sengs. Jeg så alltid etter, siden hun hadde hjertefeil. Og i dag morges så jeg at hun var død.

– Det er brødsmuler i sengen hennes.

– Hun likte å spise på sengen. En liten brødbit eller en kavring før hun sovnet.

– Jeg ville trodd at hun feide bort alle smulene etterpå.

– Ja, det skal være visst. Hun pusset og gnikket fra morgen til kveld som om hun ikke levde for annet. I førstningen var det ikke så ille. Men med årene ble det en besettelse. Hun kunne ha skitnet til for å kunne vaske, det var ikke til å tro. Men hun hadde jo ikke annet å ta seg til, stakkar.

– Men disse brødsmulene? Hun gjorde ikke rent i går kveld?

– Nei, for det var jeg som ga henne brødet. Hun var for svak til å stå opp. Hun sa jo jeg måtte feie opp smulene, så klart, men det ga jeg blaffen i. Hun kunne gjort det neste morgen. Hun skiftet sengetøy hver eneste dag. Spør ikke meg hva det skal være godt for.

– De ga henne altså brød på sengen, og så la De det tilbake i brødboksen.

– Nei, jeg kastet det i søpla. Det brødet var for gammelt og tørt, hun klarte ikke å spise det. Jeg hentet en kavring til henne.

– Det ligger ikke i søppelbøtta, det ligger i brødboksen.

– Ja, jeg vet det.

– Og det er bare skorpen igjen. Spiste hun all innmaten?

– Jøsses nei, fullmektig. Hvorfor skulle hun gjort det? Stappet i seg gammelt, tørt brød? Det var fullmektig De sa De var?

– Ja. Jean-Baptiste Adamsberg, Kriminalavdelingen.

– Hvorfor kom ikke politiet her fra strøket?

– Fullmektigen ligger i influensa. Og han har ingen folk til rådighet.

– Har de influensa alle mann?

– Nei, det var et slagsmål i natt. To drept og fire skadet. På grunn av en stjålet scooter.

– Fy da. Ja, denne varmen går til hodet på folk. Jeg heter Julien Tuilot, pensjonert bokholder fra forsikringsselskapet ALLB.

– Ja, det har jeg notert.

– Hun bebreidet meg bestandig at jeg het Tuilot, hun syntes pikenavnet hennes, Kosquer, var finere. Det kan hun forresten ha rett i. Jeg tenkte meg at De var fullmektig, siden De spør og graver sånn om disse brødsmulene. Han er ikke sånn, kollegaen her i strøket.

– Synes De jeg er for opptatt av brødsmulene?

– Nei, De får nå gjøre som De vil. De må jo skrive rapport, det må jo stå noe i rapporten. Jeg skjønner jo det, jeg gjorde ikke annet hos ALLB enn å føre regnskap og skrive rapporter. Hadde det enda vært ærlige rapporter. Men den gang ei. Sjefen hadde et valgspråk som han siterte støtt og stadig: Forsikringen skal ikke betale, selv om den skal betale. Femti år med sånt juks, det gjør noe med hodet til en stakkar. Jeg sa til kona at hun burde vaske hodet mitt istedenfor gardinene, det ville vært atskillig nyttigere.

Julien Tuilot understreket vittigheten sin med en liten latter.

– Det er bare det at jeg ikke skjønner noe av den brødskalken.

– For å skjønne noe må man være logisk, fullmektig, logisk og listig. Og det er jeg, Julien Tuilot, jeg har vunnet seksten kryssordmesterskap av høyeste vanskelighetsgrad på toogtredve år. Gjennomsnittlig annethvert år, bare med hjernen min. Logisk og listig. Det er innbringende også, på det nivået. Det der, sa han og pekte på avisen, – det er bare barnemat. Men jeg må jo spisse blyantene mine ofte, og det blir det fliser av. Herregud som hun har skjent på meg for de flisene. Hva er det som plager Dem med det brødet?

– Det ligger ikke i søppelbøtta, jeg synes ikke det er så gammelt og tørt, jeg skjønner ikke hvorfor innmaten er borte.

– Et husholdningsmysterium, smilte Tuilot og lot til å more seg. – Jeg har nemlig to små leieboere her, Toni og Marie, et søtt lite par, varmhjertet som bare det, og de elsker hverandre virkelig. Men kona liker dem ikke, det skal være sikkert. Man skal ikke snakke stygt om de døde, men hun har prøvd alt mulig for å ta livet av dem. Og i tre år har jeg overlistet henne, forpurret alle oppleggene hennes! Logisk og listig må man være. Stakkars Lucette, du kan ikke måle deg med en kryssordmester! sa jeg til henne. Jeg og de to, vi holder sammen, de vet at de kan stole på meg og jeg på dem. De kommer på besøk hver kveld. Ettersom de er lure, og svært fintfølende, kommer de aldri før Lucette har lagt seg. De vet godt at jeg venter på dem, ser De. Det er alltid Toni som kommer først, han er størst og sterkest.

– Og det var de som spiste brødinnmaten? Da brødet lå i søppelbøtta?

– De elsker brød.

Adamsberg kastet et blikk på kryssordet, som slett ikke så så enkelt ut, og skjøv avisen til side.

– Hvem er «de», herr Tuilot?

– Jeg liker ikke å snakke om dem, folk griner på nesen. Folk er trangsynte.

– Er det dyr? Hunder? Katter?

– Rotter. Toni er mørkere enn Marie. De er så forelsket i hverandre at ofte stopper de opp midt i måltidet og klapper hverandre på hodet med labbene sine. Hvis folk ikke hadde gått med skylapper, kunne de fått se slike ting. Marie er den kvikkeste. Når hun har spist, klatrer hun opp på skulderen min og drar klørne gjennom håret mitt. Grer meg, liksom. Det er hennes måte å takke meg på. Eller vise at hun er glad i meg? Hva vet jeg? Koselig er det i hvert fall. Og så, etter at vi har sagt en masse hyggelige ting til hverandre, er det god natt og vi sees i morgen kveld. De kommer seg ned i kjelleren gjennom hullet bak avløpsrøret. En dag tettet Lucette det igjen med sement. Stakkars Lucette. Hun kan ikke lage sement.

– Jeg forstår, sa Adamsberg.

Tuilot minnet ham om Félix, som dyrket vin åtte hundre og åtti kilometer lenger sør i landet. Han hadde temmet en snok ved å gi den melk. En dag hadde en fyr drept snoken hans. Og så hadde Félix drept fyren. Adamsberg gikk tilbake til soverommet, hvor førstebetjent Justin våket over den døde i påvente av fastlegen.

– Se etter i munnen hennes, sa han. – Se om det er noe hvitt der som kan være brødrester.

– Kan ikke si jeg har særlig lyst.

– Men gjør det likevel. Jeg tror mannen har kvalt henne ved å stappe henne full av brød. Etterpå har han fjernet det igjen, og kastet det et eller annet sted.

– Innmaten i brødskalken?

– Ja.

Adamsberg åpnet vinduet og slo fra lemmene og så ut i det lille gårdsrommet, som var fullt av skrot og duefjær. Midt i var det et avløp med en rist over, og den var våt, selv om det ikke hadde regnet.

– Gå ut og løft opp den risten. Jeg tror han har kastet brødet der og helt over en bøtte vann.

– Noe så idiotisk, brummet Justin og lyste med lommelykten inn i munnen på den gamle kvinnen. – Hvis han har gjort det, hvorfor har han ikke kastet den tomme skalken også? Og fjernet smulene?

– For å kaste skalken måtte han ha gått ut til søppelkassen på fortauet, med andre ord vist seg ute om natten. Det er en fortausrestaurant like ved siden av, og sikkert fullt av folk nå i denne varmen. Han ville blitt sett. Han har funnet på en utmerket forklaring på skalken og smulene, så original at den blir sannsynlig. Han er kryssordmester, han har sin egen form for idéassosiasjoner.

Med en beklagende og samtidig litt beundrende skuldertrekning gikk Adamsberg inn til Tuilot igjen.

– Da Marie og Toni kom, tok De brødet opp av søppelbøtta igjen?

– Nei da, det greier de selv, de kan den kunsten. Toni setter seg på pedalen, lokket åpner seg, og Marie fisker opp alt det som interesserer dem. Smarte, hva? Listige som bare det.

– Så Marie fisket altså opp brødskalken. Og så spiste de opp innmaten sammen? Med små kjærtegn?

– Akkurat.

– All innmaten?

– Det er to store rotter, fullmektig, de er glupske.

– Og smulene? Hvorfor spiste de ikke opp smulene?

– Hør her, fullmektig, er det Lucette eller rottene det dreier seg om?

– Jeg skjønner ikke hvorfor De pakket skalken inn i et håndkle etter at rottene hadde spist opp innmaten. De hadde jo først kastet den i søppelbøtta.

Den gamle mannen fylte ut et par bokstaver i kryssordet.

– De er visst ingen god kryssordløser, fullmektig. Hvis jeg hadde kastet den tomme skalken i søppelbøtta, ville jo Lucette straks ha skjønt at Toni og Marie hadde vært på besøk.

– De kunne ha gått ut og kastet den i søppelkassen.

– Døra skriker som en stukken gris. La De ikke merke til det?

– Jo.

– Derfor pakket jeg den ganske enkelt inn i håndkleet. Så unngår jeg en skjennepreken neste morgen. For skjenneprekener vanker det støtt og stadig, hver bidige dag. Gudbedre, i femti år har hun skjelt og smelt og vært der med kluten sin overalt, under glasset mitt, under bena mine, under baken på meg. Jeg skal visst helst hverken gå eller stå eller sitte noe sted. Hadde De hatt det sånn, ville De ha gjemt brødskalken, De også.

– Ville hun ikke ha sett den i brødboksen?

– Nei da. Til frokost spiser hun kavringer med rosiner. Utvilsomt med hensikt, for av disse kavringene blir det tusenvis av smuler på gulvet. Så har hun noe å ta seg til i to timer etterpå. Skjønner De logikken?

Justin kom inn i rommet og nikket kort og bekreftende til Adamsberg.

– Men i går, sa Adamsberg litt nedslått, – var det ikke slik det gikk for seg. De grov ut innmaten av skalken, to store, kompakte nevefuller, og stappet dem i munnen på henne. Da hun ikke pustet mer, tok De brødmassen ut igjen og kastet den i avløpet i gårdsrommet. Det er forbløffende at De valgte den måten å ta livet av henne på. Jeg har aldri sett noen som er blitt kvalt med brød før.

– Det er oppfinnsomt, nikket Tuilot rolig.

– De er vel klar over, herr Tuilot, at vi kommer til å finne Deres kones spytt på brødmassen. Og ettersom De er logisk og listig, kommer vi også til å finne spor etter rottetenner i skalken. De lot dem spise opp resten av innmaten for å gjøre historien Deres troverdig.

– De elsker å krype inn i en brødskalk, det er en fornøyelse å se dem. Vi koste oss virkelig i går kveld, ja så menn. Jeg drakk til og med to glass vin mens Marie klødde meg i håret. Og etterpå vasket jeg glasset og ryddet det bort, for å unngå en skjennepreken. Selv om hun allerede var død.

– Selv om De allerede hadde drept henne.

– Ja, sa den gamle mannen med et likegyldig sukk og fylte ut noen bokstaver i kryssordet. – Doktoren var innom og så til henne i forgårs, han forsikret meg at hun hadde mange måneder igjen. Det ville si flere titalls tirsdager med blodpudding til middag, hundrevis av skjenneprekener, tusenvis av tørk med kluten. Når man er blitt seksogåtti år, må man ha lov til å begynne å leve. Det kommer en kveld. En kveld da man reiser seg og gjør noe.

Og Tuilot reiste seg, åpnet vinduet og lemmene og lot den trykkende og vedvarende augustvarmen strømme inn i spisestuen.

– Hun ville ikke åpne vinduene heller. Men jeg skal ikke si noe om alt det der, fullmektig. Jeg skal si at jeg tok livet av henne for å spare henne for lidelsene. Med brød fordi hun likte det, som en siste liten godbit. Jeg har tenkt det ut alt sammen her inne, sa han og banket seg på pannen. – Det kan ikke bevises at jeg ikke gjorde det av barmhjertighet. Av barmhjertighet, ikke sant? Jeg blir frikjent, og om to måneder er jeg hjemme igjen, jeg setter glasset mitt rett på bordet uten å ta frem noen brikke, og så skal vi kose oss alle tre, Toni, Marie og jeg.

– Ja, det tror jeg nok, sa Adamsberg og reiste seg langsomt. – Men det kan nok være at De ikke tør sette glasset Deres rett på bordet, herr Tuilot. Og kan hende tar De frem den brikken. Og så feier De opp smulene.

– Og hvorfor skulle jeg gjøre det?

Adamsberg trakk på skuldrene.

– Det er bare min erfaring. Det er ofte sånn det går.

– Det skal nok gå bra med meg, fullmektig. Jeg er listig, vet De.

– Javisst, herr Tuilot.

Ute holdt folk seg i skyggen, de gikk tett inntil husveggene og stønnet av varme. Adamsberg valgte det folketomme fortauet på solsiden og satte kursen mot syd. En lang rusletur for å bli kvitt det tilfredse – og minsanten listige – fjeset til kryssordmesteren. Som kanskje en tirsdag om ikke lenge ville gå ut og kjøpe blodpudding til middag.

2

Halvannen time senere kom han inn i Kriminalavdelingen med den svarte t-skjorta gjennomtrukket av svette og tankene på plass. Det var sjelden at et godt eller dårlig inntrykk kvernet rundt i Adamsbergs hode særlig lenge. En kunne til og med lure på om han hadde noe mellom ørene i det hele tatt, hadde moren hans ofte sagt. Han dikterte en rapport til den sykmeldte fullmektigen, og gikk til resepsjonen for å høre om det var noen beskjeder. Betjent Gardon, som hadde vakt, satt med hodet bøyd for å fange opp luftningen fra en liten vifte som sto på gulvet. Han lot det tynne håret flagre i den kjølige luftstrømmen som om han satt under hårtørreren i en frisersalong.

– Førstebetjent Veyrenc venter Dem på kafeen, fullmektig, sa han uten å reise seg.

– På kafeen eller på Brasseriet?

– På kafeen, på Terningbegeret.

– Veyrenc er ikke førstebetjent lenger, Gardon. Det er først i kveld vi får vite om han kaster inn håndkleet.

Adamsberg betraktet betjenten en kort stund og lurte på om han, Gardon, hadde noe mellom ørene, og i så fall hva.

Han satte seg ved Veyrencs bord, og de to ga hverandre hånden med et stort smil. Minnet om hvordan Veyrenc dukket opp i Serbia [1] fikk det ennå til å gå kaldt nedover ryggen på Adamsberg iblant. Han bestilte en salat, og mens han spiste den langsomt, fortalte han ganske detaljert om fru Lucette Tuilot, herr Julien Tuilot, Toni og Marie som elsket hverandre, brødskalken, pedalen på søppelbøtta, de stengte vinduslemmene og blodpuddingen på tirsdag. Fra tid til annen kikket han ut av kafeens vindu, som fru Lucette Tuilot ville ha pusset atskillig renere.

Veyrenc bestilte to kaffe av verten, en tjukk fyr som var gretten fra før og ble verre av varmen. Kona hans, en stum liten kvinne fra Korsika, gikk rundt med serveringsbrettene som en svart skygge.

– En vakker dag, sa Adamsberg og nikket mot henne, – kommer hun til å kvele ham med to store håndfuller brødinnmat.

– Meget mulig, sa Veyrenc.

– Hun venter fortsatt der ute på fortauet, sa Adamsberg og kikket ut av vinduet igjen. – Hun har stått der og ventet i nesten en time i den stekende solen. Hun vet ikke hva hun skal gjøre, hun kan ikke bestemme seg.

Veyrenc fulgte Adamsbergs blikk og iakttok en mager liten kvinne, kledd i en blomstret kjole av en type som ikke var å få kjøpt i Paris.

– Du kan ikke være sikker på at det er deg hun venter på. Hun står ikke utenfor Kriminalavdelingen, hun går frem og tilbake ti meter unna. Hun venter på noen som ikke kommer.

– Det er meg hun venter på, Louis, ingen tvil om det. Hvem ville avtale å møtes i denne gaten her? Hun er redd. Det er det som plager meg.

– Det er fordi hun ikke er kjent i Paris.

– Det er kanskje til og med første gang hun er her i byen. Hun har med andre ord et alvorlig problem. Men det løser ikke ditt problem, Veyrenc. Du har vasset i elven din og tenkt deg om i månedsvis, og du har ikke tatt noen avgjørelse.

– Du kunne utsette fristen.

– Det har jeg allerede gjort. Det er i kveld klokken seks du må ha undertegnet, eller ikke undertegnet. At du blir politimann igjen eller ikke. Du har fire og en halv time på deg, sa Adamsberg og kikket på klokken, eller rettere på de to armbåndsurene han gikk med uten at noen riktig visste hvorfor.

– Jeg har god tid ennå, sa Veyrenc og rørte i kaffekoppen.

Fullmektig Adamsberg og forhenværende førstebetjent Louis Veyrenc de Bilhc kom fra to nabolandsbyer i Pyreneene, og begge utviste en slags uforstyrrelig ro som var nokså forvirrende. Adamsberg kunne virke sjokkerende uoppmerksom og likeglad. Veyrenc på sin side kunne forsvinne uten noen påviselig grunn, han kunne være sta og påståelig, iblant fullstendig taus, eventuelt med et raseriutbrudd nå og da. «Det er det gamle fjellets skyld,» sa Adamsberg uten å prøve seg på noen nærmere forklaring.

– Nå må vi gå, sa Adamsberg plutselig og ba om regningen, – ellers blir den lille damen borte. Ser du, hun mister motet, hun nøler mer og mer.

– Jeg nøler, jeg også, sa Veyrenc og helte i seg kaffen. – Men meg hjelper du ikke.

– Nei.

– Nei vel. Alene, vaklende nøleren går, / Ingen hjelp og støtte og råd han får.

– Man vet alltid hva avgjørelsen blir, lenge før man tar den. Helt fra først av, faktisk. Derfor tjener det ikke til noe å gi gode råd. Rent bortsett fra å gjenta at den versifiseringen din irriterer adjutant Danglard. Han liker ikke at man tukler med dikterkunsten.

Adamsberg nikket kort til verten. Ingen vits i å si noe, tjukkasen likte det ikke, eller rettere sagt, han likte ikke å være hyggelig. Han var akkurat som kafeen sin, snuskete, demonstrativt folkelig og nesten fiendtlig overfor gjestene. Det var krig på kniven mellom den trassige vesle bistroen og det elegante brasseriet rett over gaten. Jo mer la Brasserie des Philosophes fremhevet sin velbeslåtte, besteborgerlige stil, jo mer ukoselig gjorde Terningbegeret seg, det var klassekamp på sitt mest nådeløse. «En vakker dag går det på livet løs,» brummet adjutant Danglard. For ikke å snakke om at den stumme fra Korsika kom til å kvele mannen sin med brødinnmat.

Den brennhete luften tok nesten pusten fra Adamsberg da han kom ut fra kafeen. Han nærmet seg forsiktig den lille damen, som fortsatt sto og ventet like utenfor Kriminalavdelingen. Det satt en due foran porten, og han tenkte at hvis han skremte opp fuglen når han gikk forbi, ville hun fly sin vei, hun også. Som om hun var lett og flyktig og kunne forsvinne som et strå i vinden. På nærmere hold anslo han henne til å være rundt de femogseksti. Hun hadde vært hos friserdamen før hun reiste til hovedstaden, noen gule krøller holdt stand i det grå håret. Duen rørte seg ikke da Adamsberg snakket til henne, og hun vendte et forskremt ansikt mot ham. Han spurte henne langsomt og forsiktig om hun trengte hjelp.

– Nei, takk skal De ha, svarte hun og vendte blikket bort.

– Hadde De ikke tenkt Dem dit inn? spurte Adamsberg og pekte på Kriminalavdelingens gamle bygning. – For å snakke med en politimann eller noe? For bortsett fra det er det ikke stort annet å gjøre her i denne gaten.

– Men hvis politiet ikke hører på en, er det ingen vits i å gå dit, sa hun og trakk seg noen skritt tilbake. – Politiet tror ikke på det man sier, skjønner De.

– Så det var altså dit De hadde tenkt Dem? Til Kriminalavdelingen?

Hun rynket på de nesten usynlige øyenbrynene.

– Er det første gang De er i Paris?

– Ja, det er det faktisk. Jeg må tilbake i kveld, de må ikke merke det.

– De er kommet for å snakke med en politimann?

– Ja. Eller altså kanskje.

– Jeg er politimann. Jeg arbeider der inne.

Hun kastet et blikk på Adamsbergs skjødesløse antrekk, og virket skuffet eller skeptisk.

– Så De kjenner dem godt, da?

– Ja.

– Alle sammen?

– Ja.

Hun åpnet den slitte, brune håndvesken sin og fant frem et papir som hun brettet omhyggelig ut.

– Fullmektig Adamsberg, leste hun møysommelig. – Kjenner De ham?

– Ja. Kommer De langveisfra for å snakke med ham?

– Fra Ordebec, svarte hun som om det var tungt for henne å tilstå det.

– Hvor er det?

– I nærheten av Lisieux, om De vil.

Normandie, tenkte Adamsberg, det var nok grunnen til at hun kviet seg sånn for å si noe. Han hadde vært borti noen normannere, «tagale» folk som han hadde brukt flere dager på å få på gli. Som om det å si noen ord var ensbetydende med å gi fra seg gullpenger, som ikke nødvendigvis var vel fortjent. Han begynte å rusle bortover fortauet, og oppfordret damen til å følge med.

– Det er politifolk i Lisieux, sa han. – Og kanskje til og med i Ordebec. Dere har gendarmer der, ikke sant?

– De ville nok ikke høre på meg. Men presten i Lisieux, som kjenner sognepresten i Mesnil-Beauchamp, har sagt at fullmektigen her kan høre på meg. Reisen var dyr.

– Dreier det seg om noe alvorlig?

– Ja visst er det alvorlig.

– Drap? spurte Adamsberg.

– Ja, kanskje. Eller nei. Det er noen som kommer til å dø. Jeg må jo varsle politiet, ikke sant?

– Noen som kommer til å dø? Har de fått trusler?

Denne mannen gjorde henne litt tryggere. Paris skremte vettet av henne, og hva var det hun hadde gitt seg ut på? Reise hit i smug, lyve for barna. Tenk om toget på hjemveien var forsinket! Tenk om hun ikke rakk bussen! Denne politimannen snakket lavmælt, liksom litt syngende. Han var sikkert ikke herfra. Nei, heller fra sør i landet, liten og mørklett med skarpe trekk. Til ham kunne hun gjerne ha fortalt historien sin, men presten hadde sagt klart ifra. Snakk ikke med noen andre enn fullmektig Adamsberg. Og presten var ikke hvem som helst, han var fetter av den tidligere statsadvokaten i Rouen som hadde god greie på politifolk. Og det var med nød og neppe han hadde gitt henne Adamsbergs navn, han hadde frarådet henne å si noe og vært sikker på at hun ikke kom til å reise. Men hun kunne ikke bare sitte med hendene i fanget nå som begivenhetene var i gang. Tenk om det skjedde noe med barna.

– Jeg kan ikke snakke med andre enn den fullmektigen.

– Jeg er fullmektigen.

Damen så ut til å ville reise bust, enda så liten og tynn hun var.

– Hvorfor sa De ikke det med det samme?

– Jeg vet jo ikke hvem De er heller.

– Det tjener ikke til noe. En sier navnet sitt, og så får alle vite det.

– Gjør det noe, da?

– Det blir bråk. Ingen må vite om det.

En intrigemaker, tenkte Adamsberg. Som kanskje ville ende opp med to store never brødinnmat i halsen en dag. Men en intrigemaker som var vettskremt av en bestemt grunn, og det bekymret ham fortsatt. Noen som kommer til å dø.

De hadde snudd og var på vei tilbake til Kriminalavdelingen.

– Jeg ville bare hjelpe Dem, frue. Jeg hadde iakttatt Dem en stund.

– Og den mannen der borte? Er han sammen med Dem? Iakttok han meg også?

– Hvilken mann?

– Der borte, han med det merkelige håret med oransje spetter i, er han sammen med Dem?

Adamsberg så opp og fikk øye på Veyrenc som sto lent mot inngangsporten tyve meter fra dem. Han hadde ikke gått inn, han sto og ventet ved siden av duen, som heller ikke hadde rørt seg.

– Han der, sa Adamsberg, – han ble skadet med kniv da han var liten. Og på arrene vokste det ut igjen rødt hår. Jeg råder Dem til ikke å nevne det.

– Det var ikke vondt ment, jeg er ikke noe flink til å snakke. Jeg sier nesten aldri noe i Ordebec.

– Det gjør ikke noe.

– Men barna mine snakker mye.

– Javisst.

Men hva pokker går det av den duen? brummet Adamsberg for seg selv. Hvorfor flyr den ikke sin vei?

Fullmektigen var lei av det ubesluttsomme kvinnemennesket, og ville heller se nærmere på den urørlige duen. Samtidig gikk Veyrenc bort til henne med tunge skritt. Utmerket, han kunne ta seg av henne, så sant det var bryet verdt, da. Veyrenc ville greie det fint. Han hadde et tillitvekkende, rundt fjes og et overbevisende, skjevt smil, et fortrinn som Adamsberg i sin tid hadde misunt ham hett og inderlig [2], og som hadde satt dem opp mot hverandre i en bitter strid. Nå var de begge nesten ferdige med å slette ut de siste restene av den. Mens Adamsberg forsiktig løftet opp den ubevegelige fuglen, kom Veyrenc tilbake uten å forhaste seg, i følge med den tynne lille damen som pustet litt fort. Hun gjorde seg faktisk så uanselig at Adamsberg kanskje ikke ville ha lagt merke til henne uten den blomstrete kjolen. Uten den ville hun kanskje vært usynlig.

– En eller annen drittsekk har bundet sammen føttene på den, sa han til Veyrenc og gransket den skitne duen han holdt i hendene.

– Tar dere hånd om duene også? spurte den lille damen uten ironi. – Jeg ser at det er en hel masse duer her, det er ikke renslig.

– Men denne her, sa Adamsberg kort, – den er ikke en hel masse, den er en enkelt due, en enslig due. Det gjør hele forskjellen.

– Javisst, sa damen.

Forståelsesfull, og egentlig passiv. Kanskje han hadde tatt feil, kanskje kom hun ikke til å ende opp med halsen full av brødinnmat. Kanskje var hun ikke noen intrigemaker. Kanskje hun virkelig hadde problemer.

– Er det fordi De liker duer? spurte hun.

Adamsberg så på henne med det uklare blikket sitt.

– Nei, sa han. – Men jeg liker ikke sånne drittsekker som binder sammen føttene på dem.

– Nei visst.

– Jeg vet ikke om de driver med den leken der De kommer fra, men her i Paris gjør de det. De fanger en fugl og binder føttene sammen med tre centimeter snor imellom. Da kan den bare bevege seg med bittesmå skritt, og den kan ikke fly. Den pines langsomt ihjel av sult og tørst. Det er det leken går ut på. Og jeg hater den leken, og jeg akter å finne det krapylet som har lekt med denne her.

Adamsberg gikk inn den store porten til Kriminalavdelingen og lot damen og Veyrenc bli stående igjen på fortauet. Damen stirret fascinert på Veyrencs hår, som var mørkebrunt og ispedd noen sjokkerende røde lokker.

– Skal han virkelig ta seg av den duen? spurte hun forfjamset. – Men det er for sent, skjønner De. Fullmektigen Deres hadde fullt av lopper på armene. Det viser at duen er for svak til å stelle seg.

Adamsberg betrodde duen til avdelingens største dame, førstebetjent Violette Retancourt. Han stolte blindt på hennes evne til å ordne opp. Hvis ikke Retancourt kunne redde fuglen, var det ingen som kunne det. Den usedvanlig høye og usedvanlig omfangsrike førstebetjenten gren på nesen, det lovet ikke godt. Fuglen var i dårlig forfatning, huden på føttene var ødelagt der den hadde slitt for å komme fri fra snoren, som hadde skåret seg inn i kjøttet. Den var underernært og dehydrert. Vi får se hva vi kan gjøre, sa Retancourt. Adamsberg nikket, og strammet leppene som hver gang han støtte på utslag av grusomhet. Den snorstumpen hørte til blant dem.

I følge med Veyrenc kom den lille damen forbi den imponerende førstebetjenten og så opp på henne med instinktiv ærbødighet. Raskt og effektivt tullet Retancourt fuglen inn i et vått klede, og sa til Veyrenc at hun skulle ta seg av føttene senere, prøve å få løsnet snoren. I Retancourts store hender lå duen fullstendig stille. Den hadde overgitt seg, slik enhver ville ha gjort, i frykt og beundring.

Den lille damen virket roligere da hun satte seg på Adamsbergs kontor. Hun var så tynn at hun fylte bare halve stolsetet. Veyrenc stilte seg i et hjørne og betraktet disse omgivelsene som hadde vært så velkjente for ham. Det var ennå tre og en halv time igjen til han måtte ta sin beslutning. En beslutning han allerede hadde tatt, etter hva Adamsberg sa, men som han ikke kjente selv. På veien gjennom det store fellesrommet hadde han fanget opp et fiendtlig blikk fra adjutant Danglard som sto og rotet i arkivet. Det var ikke bare versene hans Danglard ikke likte, det var ham selv.

Noter

[1]

Se Fred Vargas: Vampyrens hevn (Aschehoug 2010)

[2]

Se Fred Vargas: Den tredje jomfru (Aschehoug 2008)