Tom Egeland

Katakombens hemmelighet

Forfatteromtale:

Tom Egeland (f. 1959) har skrevet en rekke bøker, og er kanskje aller mest kjent for de fire spenningsromanene om arkeologen Bjørn Beltø: Sirkelens ende, Paktens voktere, Lucifers evangelium og Nostradamus’ testamente. For Lucifers evangelium mottok han Rivertonprisen.

Tom Egelands bøker er så langt oversatt til 23 språk.

Om boken:

En romersk katakombe. En magisk amulett.

14 år gamle Robert blir med moren til Roma for å utforske en katakombe – en gammel gravplass. En kveld tar han seg ned i katakomben. Alene. Tror han.

En religiøs profeti. En mystisk munkeorden.

I hundrevis av år har munkene i Domini Canes-ordenen lett etter Den hellige stjerne. Endelig er de på sporet. Jakten fører dem til Norge – og til Robert.

En gutt. En gåte. En hemmelighet.

Katakombens hemmelighet er en intens spenningsroman for ungdom om livets – og dødens – største gåter.

© 2013 H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard), Oslo

www.aschehoug.no

Tilrettelagt for eBok av Type-it AS, Trondheim 2013

ISBN 978-82-03-25595-3

Tilbakemeldinger vedrørende denne boken kan sendes til ebok@aschehoug.no

SJEFASTRONOM SUZY LEE ved Mauna Kea-observatoriet på Hawaii våget knapt å tro sine egne øyne. Men objektet hun skimtet gjennom den gigantiske stjernekikkerten, var ikke til å ta feil av: En ny og ukjent komet var kommet til syne på himmelen. Vakker. Majestetisk. – Den ser nesten ut som en julestjerne, tenkte Suzy og smilte.

Med iver og entusiasme gikk astronomene i gang med å finregne på kometens størrelse, hastighet og bane.

Ingen av dem kunne ennå forestille seg hva oppdagelsen skulle komme til å bety.

images Gravkammeret images

KAPITTEL I

images Skrinet images

Borgund stavkirke

Robert myste mot den tjæresvarte trekirken. Med alle sine tak og vinkler var Borgund stavkirke overveldende. Etasje på etasje. Tak på tak. Tårn og spir. Mørk, mektig og mystisk ruvet kirken mot den blendende sommersolen. Dragehoder snerret mot himmelen. Kristne kors og norrøne fabeldyr side om side. Ornamenter og utskjæringer. Men ingen vinduer, ingen glassmalerier. Bare dette mørke, svarte, innelukkede.

Sommerdagen var varm og fylt med summende insekter og pollen. Solen stekte. En sky av sandstøv fra utgravingsområdet pudret trærne og engen. Stavkirken tegnet en skarp skygge over alle arkeologene som lå på knærne og lette etter fortiden.

En av dem var Robert. En ganske alminnelig gutt. Alminnelig høy, alminnelig utseende. Ble 14 år for noen måneder siden. Glad i musikk. Spennende filmer. Dataspill. Og en hamster ved navn Burre. Men akkurat nå befant han seg her, ved Borgund stavkirke, sammen med moren sin. Hun var arkeolog. Robert hadde vært med henne på jobb hver sommerferie så lenge han kunne huske. Det passet ham perfekt. Han elsket arkeologi. Eller skattejakt, som han kalte det. Det er ikke skatter vi leter etter, pleide moren å innvende. Robert brydde seg ikke. For ham var det skattejakt.

Hele denne formiddagen hadde han og moren arbeidet nede i en vikinggrav som var over tusen år gammel. Millimeter for millimeter, centimeter for centimeter, hadde de gravd og penslet seg bakover i tiden.

Plutselig brøt moren til Robert stillheten:

«Hei sann!»

Litt for høyt. Litt for skingrende. Langsomt reiste hun seg. De andre arkeologene kom løpende til og flokket seg rundt henne.

«Hva er det for noe, mamma?» spurte Robert.

Moren løftet noe i været.

Et skrin.

Et skrin av kobber.

Et skrin fra vikingtiden.

I samlet flokk toget arkeologene tilbake til arbeidsbrakken. Her lå alle brosjene, kammene og pilspissene de så langt hadde avdekket. Først i opptoget gikk Robert og moren.

Utgravingslederen, sjefkonservator Ingeborg Mykle fra Oldsaksamlingen, kom ut på treplattingen for å høre hva de hadde funnet.

Moren til Robert var så opprømt at hun skalv på hendene da hun plasserte kobberskrinet på arbeidsbenken inne i brakken.

Utenpå skrinet var det risset inn tre symboler:

«Ufattelig!» mumlet arkeologene i munnen på hverandre. Noen humret. Noen ristet vantro på hodet.

«Hva er så ufattelig?» spurte Robert.

«Det første symbolet er en ankh,» forklarte moren.

«En hva-for-noe?»

«Ankh er de gamle egypternes hieroglyf eller tegn for evig liv, for gjenfødelse. Det andre er det norrøne runetegnet ty, som representerer vikingenes krigsgud Tyr. Det tredje er det kristne korset, symbolet på Jesu korsfestelse og oppstandelse.»

«Så?» sa Robert.

«Tre så gamle og ulike symboler hører ikke sammen.»

«Så?» gjentok Robert.

«Alt som ikke hører hjemme et sted, er spennende for oss arkeologer.»

«Det mest spennende er vel å finne ut hva som er inni skrinet?» svarte Robert.

Det var moren enig i.

Så varsomt at det tok en hel liten evighet, pirket moren til Robert bort leire fra lokket og lirket opp skrinet.

Flere gispet.

I skrinet lå fire romerske mynter. Og et håndtegnet kart over Roma, på noe som lignet kalveskinn.

Men det som fikk arkeologene til å gispe, var noe helt annet: et smykke. Et ufattelig vakkert smykke. Et glinsende triangel:

Selv etter tusen år i et skrin i en vikinggrav, funklet smykket med en varm glød.

Nesten magisk, tenkte Robert.

KAPITTEL II

images Katakomben images

Roma – noen måneder senere

I

Tutende bilhorn. Sirener. Hvinende bremser. Ettermiddagstrafikken i Roma var på sitt verste da Robert og moren ankom utgravingsstedet i drosje. De kom rett fra leiligheten de hadde leid i sentrum – de hadde ikke engang tatt seg tid til å pakke ut etter flyturen.

Ved inngangen til et avsperret område sto utgravingslederen og ventet. Han lyste opp da han fikk øye på dem, vinket dem bort og presenterte seg som Umberto.

Utrolig, tenkte Robert, Umberto er den første arkeologen jeg har møtt som ikke lukter jord og svette, men stinker av etterbarberingsvann.

Umberto kysset moren til Robert på hånden og utbrøt «bella donna» på syngende italiensk. Vakre kvinne. Så håndhilste Umberto høytidelig på Robert.

«Unge mann,» sa han på engelsk, «ditt møte med denne katakomben blir en opplevelse du vil huske resten av livet.»

Robert hadde vært med på mange arkeologiske utgravinger. Ingen av dem hadde skapt særlig oppmerksomhet. Men denne var annerledes. Kartet i skrinet moren hadde funnet i Borgund, viste seg å lede til en ukjent katakombe i Roma. Og en ukjent katakombe i Roma var intet mindre enn en sensasjon. Fordi moren til Robert hadde funnet kartet, skulle hun få delta i utgravingen. Litt av en ære, etter hva Robert forsto.

Og Robert skulle få hjelpe til. Det hadde moren lovet. Åh, som han gledet seg. Han dagdrømte om å være den som fant noe som forbløffet alle arkeologene.

En av betingelsene for å få fri fra skolen, var å skrive en oppgave om temaene fra oppholdet. Om Roma. Katakomber. Tidlig kristendom. Planen var å skrive ned alt han lærte, lage et lite leksikon. Roberts fakta om hieroglyfer og runer. Roberts fakta om katakomber. Roberts fakta om stort sett alt du trenger å vite for å bli verdens beste arkeolog.

«En katakombe,» hadde han skrevet før de dro hjemmefra, «er en underjordisk gang som ble brukt som gravsted.»

Egentlig syntes Robert det var rart at noe så gammelt og sært – en to tusen år gammel massegrav! – preget avisene og tv-nyhetene over hele verden. Folk var grenseløst fascinert av katakomber. Og nå var Robert en del av teamet som skulle utforske den. Sammen med moren sin og verdens fremste arkeologer skulle han avsløre gravplassens eldgamle hemmeligheter.

Han kunne knapt vente.

II

Umberto utstyrte Robert og moren hans med hjelm og gul refleksvest. ARCHEOLOGO sto det trykt på vestene. Arkeolog. Robert var så stolt at han gliste.

«Klare?» spurte Umberto.

Robert og moren nikket ivrig.

Umberto førte dem bort til et skur som var bygd over nedgangen. En bratt, nysnekret trapp førte ned i katakomben.

«Katakomber finnes over hele verden,» forklarte Umberto på vei ned trappen, «men Roma er spesielt kjent for dem.»

Jeg vet det, tenkte Robert. Men for å være høflig, nikket han interessert.

Det nederste trinnet var litt høyt. Robert hoppet ned på gulvet i katakomben. Og så seg rundt.

Et søkk gikk gjennom ham.

III

Robert tok seg til munnen. Så seg til høyre. Til venstre. Synet av tunnelgangene og den rå, innestengte lukten fikk det til å grøsse i ham. Det var som om han kjente seg igjen. Som om … ja, som om han hadde vært her før. Nede i katakomben. Men det hadde han jo ikke. Han hadde aldri vært i Roma.

Heldigvis la verken moren eller Umberto merke til reaksjonen hans.

«Mange av Romas førti katakomber er åpne for turister,» sa Umberto. «Én av dem er hele 15 kilometer lang. En annen rommer over tusen skjeletter. Noen er tre–fire etasjer dype og strekker seg mer enn tjue meter under bakken.»

Robert visste ikke hva han skulle si. Han følte seg så … rar.

«Er noe i veien?» spurte moren.

Han ristet på hodet.

«Er du helt sikker?»

«Ja!»

Da de gikk innover i tunnelen, slo en ram lukt imot dem. De mørke korridorene var opplyst med arbeidslamper som hang i taket og på veggene. Noen sto på stativer. Pærene summet og durte.

Overalt lå det skjeletter. Knokler. Hodeskaller. Noen var delvis dekket av råttent tøy.

Smilende og gestikulerende tok Umberto dem med på en vandring gjennom de mange tunnelene og kamrene. Han forklarte hvor arkeologene skulle grave og hva de skulle lete etter. Hva de håpet å finne. Robert ble hengende litt etter. Den rare følelsen hadde begynt å slippe taket. Han gikk for seg selv og kikket på alt rundt seg. Stemmen til Umberto var som en fjern dur.

I en fordypning i veggen skimtet han et symbol som var hogget inn i steinveggen. Symbolet var delvis skjult av en krukke, så egentlig var det bare flaks at han oppdaget det:

Robert frøs til. Symbolet virket så kjent! Han forsøkte å huske hvor han kunne ha sett det før. Men han så det ikke helt tydelig. Leirkrukken sto i veien. Kunne han flytte på den? Nei, det visste han godt at han ikke kunne. Han kjente arkeologenes regler. Det ville være som å røre noe på åstedet for et drap.

I det samme ropte moren på ham. Hun og Umberto hadde rundet neste sving.

«Mamma, kom hit og se!» ropte han tilbake.

«Ikke nå!»

«Men mamma –»

«Hold deg sammen med oss!»

«Men –»

«Robert! Nå!»

Stemmen hennes åpnet ikke for videre diskusjon. Robert måtte løpe for å innhente dem.

«Mamma –»

«Shhh!»

«Men mamma –»

«Ikke avbryt Umberto!»

Umbertos messende stemme la ut om katakomben: «Ingen vet ennå hvor lang eller dyp akkurat denne katakomben er. Det er bare én av tingene som gjør den så spennende. Vi vet heller ikke hvor mange døde den rommer. Men det er nok snakk om flere tusen.»

Flere tusen døde. Ufattelig, tenkte Robert.

IV

Enden av tunnelen var sperret med en plankevegg.

«Hit, men ikke lenger!» sa Umberto. «Resten av katakomben må sikres før vi kan fortsette innover. Grunnmassene er ustabile bak plankeveggen. Vi må få lagt inn avstivere og bjelker før vi kan arbeide oss videre. Så vidt vi vet, finnes det ingen utgang i den retningen.»

De tok en annen og kortere vei tilbake. Katakomben var den reneste labyrinten. Umberto var heldigvis lommekjent.

Etter omvisningen klatret de opp den provisoriske tretrappen. Opp til ettermiddagssolen, til lyset, til den nesten friske eksosluften. Robert fylte lungene, forsøkte å fordrive den underlige følelsen i kroppen.

«Takk for omvisningen,» sa moren.

«Jeg så et symbol –» begynte Robert.

«Ja!» avbrøt Umberto. «Er det ikke spennende? Katakombeveggene er fulle av inskripsjoner og gamle symboler. De ble hugget inn i veggene av de kristne og sikkert også andre som hadde noe nede i katakomben å gjøre.»

«Jeg har sett det før et sted,» sa Robert.

«Sånn er det ofte med symboler.»

«Men akkurat dette symbolet –»

«Robert skal bli arkeolog,» avbrøt moren og rufset ham i håret.

«Så morsomt!» sa Umberto.

«Og vet du hva? Han skal få være assistenten min.»

«Assistenten din?» spurte Umberto, halvt leende.

«Ja, det er greit det, håper jeg? At han hjelper meg.»

«Med?»

«Utgravingen, selvsagt. Nede i katakomben.»

Umberto ble alvorlig. Han så fra Robert til moren og tilbake til Robert igjen.

«En god tanke. Absolutt.» Han holdt inne.

Robert og moren så spørrende på ham. Robert fornemmet hva som ville komme.

«Men –» Umberto slo ut med hendene, «det går dessverre ikke. Reglene er strenge. Robert er bare et barn. En underjordisk arkeologisk utgraving er altfor risikabel for en i hans alder. Beklager. Det lar seg nok ikke gjøre.»

«Men –» begynte moren.

Umberto holdt begge hendene i været. «Jeg beklager virkelig. Men svaret er nei.»

V

Svaret er nei.

De satt i drosjen på vei tilbake til leiligheten. Robert var så rasende at han hadde tårer i øynene. Han nistirret ut av bilvinduet så moren ikke skulle se hvor skuffet han var. En politibil maste seg forbi for fulle sirener. En scooter presset seg inn foran dem.

Svaret er nei.

Nei?

Han som hadde fortalt alle vennene sine at han skulle arbeide som arkeolog dypt nede i katakomben.

Og så fikk han ikke lov?

«Uff, dette var dumt, Robert,» sa moren.

«Greit,» presset han frem.

Greit? Nei, det var overhodet ikke greit. Moren hadde brutt et løfte. Første gang spørsmålet om å reise til Roma dukket opp, hadde ikke Robert vært særlig begeistret. Han hadde akkurat blitt kaptein på fotballaget, han, og ikke Patrick. Og så – flytte til Roma? Han husket hvert ord av diskusjonen. Robert, da, hadde moren sagt. Vi skal jo ikke flytte dit. Det er snakk om én måned. Fire uker! Og treneren har lovet at du skal få fortsette som kaptein når du kommer tilbake. Hun hadde snakket med rektor og klasseforstanderen også. Bak hans rygg. Alle visste om Roma. Unntatt Robert. Og så kan du være assistenten min! hadde moren sagt. Du kan få være med meg ned i katakomben og hjelpe til. Du kan lære masse. Hjertet til Robert hadde gjort et hopp. Jobbe som arkeolog! I Roma! På ordentlig!

Trodde han. Frem til nå. Men nei da. Morens løfte var verdt absolutt null og niks.

Svaret er nei.

Robert lente pannen mot drosjevinduet og så ut på fotgjengerne på fortauet.

«Du kan sikkert hjelpe meg med andre ting,» sa moren. Han hørte på stemmen hennes at hun var lei seg.

«Hva da?»

«Det finner vi ut av. Sånt som kan gjøres når jeg kommer hjem om kvelden.»

Han visste altfor godt hva hun mente. Registrering. Katalogisering. Systematisering. Papirarbeid.

Kjeeeeeeeedelig.

«Det går greit. Glem det,» svarte han.

«Jeg –»

«Bare glem det!»

VI

De pakket ut uten å si et ord til hverandre. Etterpå gikk moren ned til restauranten på hjørnet og kjøpte pizza. Mens de spiste, husket Robert plutselig hvor han hadde sett symbolet i katakomben før.

En ankh!

Den egyptiske hieroglyfen fra skrinet i Borgund.

«Mamma,» sa han med munnen full av pizza, «det symbolet jeg så nede i katakomben –»

Moren kikket spørrende på ham.

«Det var en ankh! Den var risset inn i veggen.»

«En ankh?»

«Ja. En sånn som på skrinet i Borgund.»

«En egyptisk hieroglyf hører like lite hjemme i en romersk katakombe som på et skrin i Borgund.»

«Akkurat! Så hvorfor var den der?»

Moren smilte. «Er du sikker på at det var en ankh du så? Og ikke et kors, for eksempel? Det er lett å ta feil hvis man ikke kjenner symbolene godt nok.»

«Det var en ankh! Helt sikkert. Et kors med rund topp.»

«Høres merkelig ut.» Moren hevet skuldrene. «Men det er helt sikkert en forklaring, og den finner vi når vi kommer i gang med arbeidet.» Hun tok en bit av pizzaen og begynte å bla i noen papirer med utgravingsplaner.

Robert ble irritert. Hvorfor tok hun ham ikke mer alvorlig? Hvis en ankh i en katakombe var så uvanlig, burde hun jo være mer interessert. Han skulle ha tatt bilde av symbolet da de var der nede. Han skulle hatt bevis.

VII

Neste morgen sto moren grytidlig opp og ble hentet av Umberto. Robert snudde seg rundt og sov enda et par timer før han kreket seg opp, tuslet ut på kjøkkenet og ristet seg tre loffskiver. Han drakk to glass appelsinjuice.

Den neste måneden måtte han klare seg selv fra morgen til kveld. Akkurat nok tid til å finne ut av ting, tenkte han.

Robert ryddet opp etter frokosten, gikk inn i stuen og logget seg på nettet. Det første han ville undersøke, var hvorfor det var risset inn en ankh i veggen nede i katakomben. Og var det nå egentlig en ankh? Når han tenkte etter, var den ikke helt lik. Dette måtte han til bunns i.

Men det var ikke helt enkelt. Han googlet. Han søkte på Wikipedia. Riktignok fant han mange bilder av en ankh, men ingen av dem hadde et kors inni løkken på toppen. Etter en drøy times leting på nettet, var han akkurat like langt som da han begynte. Han sukket oppgitt. Hvem kunne han spørre? Hvor kunne han sjekke? Hvor går man hvis man vil finne svar på all verdens umulige spørsmål – og må holde seg langt unna en viss katakombe?

Biblioteket! tenkte han. Selvsagt!

Men hvilke biblioteker fantes her i Roma?

En hel haug, oppdaget han da han sjekket på nettet.

Robert noterte adressen til to som lå i gangavstand fra leiligheten: hovedbiblioteket og vatikanbiblioteket. La nettbrettet og bykartet i skuldervesken og smelte igjen døren.

Først oppsøkte han Biblioteca Nazionale Centrale di Roma. Robert kom ikke lenger enn til inngangen før en mann i uniform ropte på ham. På italiensk.

«I have to find a book,» forklarte Robert stotrende.

«How old are you?» spurte vakten.

«14.»

Vakten ristet på hodet og fortalte at man måtte være 18 år for å slippe inn.

18-årsgrense? På et bibliotek?

Det hjalp ikke å diskutere. Robert klarte ikke engang å finne de riktige ordene på engelsk. Skuffet forlot han bygningen. Da fikk han heller prøve seg på Vatikanets bibliotek.

Han brukte over en time på å gå fra hovedbiblioteket til Vatikanet. På veien tenkte han på hva Umberto hadde sagt. Robert er bare et barn. Han skulle vise dem! Han kunne garantert oppdage noe arkeologene hadde oversett. Tenk om han fant noe i tillegg til vegginskripsjonen! Noe sensasjonelt! Om og om igjen så han for seg blikket til moren – der han kom gående ut av katakomben mens han bar på … ja, kanskje et romersk keisersverd av rent gull, eller Jesu tornekrans, eller Den hellige gral!

Bare et barn, du.

Han passerte Piazza Venezia, og hørte et pling i mobilen. En sms fra Patrick:

Skjera? Har overtatt som kaptein! images Vi slo Grorud 3 – 0! Easy.

Ok, minst et keisersverd, en tornekrans og en hellig gral for å toppe dette, tenkte Robert og skyndte seg videre.

VIII

Den enorme plassen foran Peterskirken var myldrende full av turister, selgere, tiggere, munker og nonner. Robert lette seg frem til vatikanbiblioteket. Igjen ble han stoppet ved inngangen. Hva var det med italienske biblioteker?

«Jeg er fra Norge,» forklarte Robert på engelsk. «Jeg har kommet for –»

«Barn har ikke adgang,» avbrøt vakten.

«Men –»

«Kom tilbake når du blir voksen!» sa vakten bryskt og viste ham ut.

Robert ble stående og stirre tomt ut i luften. Han var sliten. Og tørst. Og rådvill.

«Har du et problem, unge mann?»

Spørsmålet ble stilt på gebrokkent engelsk av en bitte liten mann med runde briller.

«Jeg slipper ikke inn,» svarte Robert.

«Og hvorfor – om jeg tør spørre – ønsker du å oppsøke Vatikanets bibliotek? Du vet vel at de ikke har ungdomsbøker her?»

«I know,» sa Robert. Og så ramlet hele historien ut av ham. Om katakomben. Om symbolet. Om moren som ikke tok funnet hans på alvor. «Jeg prøver bare å finne ut mer om det gamle symbolet,» avsluttet han.

«Kanskje jeg kan hjelpe deg,» sa mannen og rettet på brillene. «Kom, bli med meg.»

IX

Mannen med de runde brillene førte Robert tvers over plassen utenfor biblioteket og inn gjennom en stor, tung dør. Vel innenfor tok han Robert i hånden og trykket den hardt: «Mitt navn er Aldo Mancini.»

«Robert. From Norway.»

«Ah. Norvegia! Et vakkert land. Og nå, unge venn, befinner vi oss i Vatikanets hemmelige arkiv.»

«Hemmelige arkiv?» spurte Robert forbløffet.

«Tja, så veldig hemmelig er det nå ikke. Navnet betyr at samlingen tilhører paven og er mer privat enn bøkene i vatikanbiblioteket.»

«Så her har 14-åringer adgang?» spurte Robert forhåpningsfullt.

Aldo Mancini brast i latter. «Her har nesten ingen adgang. Forskere, studenter og professorer må søke om tillatelse til å slippe inn. Bare de mest seriøse får tillatelse til å besøke oss og granske samlingen.»

Robert sukket dypt.

«Men,» fortsatte Aldo Mancini, «siden jeg arbeider her, kan jeg ta deg med inn som min private gjest.»

Robert kikket spørrende på ham. Et hvorfor lå på tungen.

Aldo Mancini kikket tilbake på ham gjennom de runde brillene sine. «Jeg har jo vært gutt engang, jeg også. En nysgjerrig gutt. Jeg husker godt hvor frustrerende det var å bli behandlet som – ja, som et barn.»

Lesesalen i Vatikanets hemmelige arkiv var noe av det vakreste Robert hadde sett. Den så ut som noe midt mellom en kirke og et bibliotek. På rekke og rad satt forskere ved lesepultene og bladde i gamle bøker og dokumenter. Bokhyllene strakte seg i to etasjers høyde.

Aldo Mancinis kontor var bitte lite og trangt, overfylt av bøker og aviser og kartonger med gulnede dokumenter.

«Så,» sa han, «hva er det du forsøker å finne ut av?»

Robert fortalte om symbolet som var risset inn i veggen nede i katakomben.

«En egyptisk ankh?» sa Mancini. «Høyst uvanlig, det må jeg si. Er du sikker på at det var en ankh?»

«Ikke helt,» innrømmet Robert, «for den så litt annerledes ut.»

Mancini rakte ham et blankt ark og en tusj og ba ham tegne symbolet. Robert lukket øynene og så det for seg. Så tegnet han symbolet så godt han kunne:

«Ah!» utbrøt Aldo Mancini begeistret og klappet i hendene. «Da skjønner jeg! Og jeg forstår at du trodde det var en ankh. Men det er det faktisk ikke. Dette symbolet forestiller et koptisk kors!»

«Et koptisk kors?» gjentok Robert.

«Kopterne var blant de aller første kristne menighetene. Den koptiske kirke i Egypt ble grunnlagt av evangelisten Markus allerede 42 år etter Kristus. I dag ser korset deres helt annerledes ut. Men på den tiden kombinerte de koptisk kristne den gamle hieroglyfen ankh med kristendommens symbol: korset. Har du virkelig funnet et slikt kors nede i katakomben? Det må jeg si! En aldri så liten sensasjon. I hvert fall for fagfolkene. Den tidligste forekomst jeg kjenner til av et slikt egyptisk kors her i byen. Det tyder på at koptere besøkte Roma på 200-tallet og av en eller annen grunn risset inn symbolet sitt nede i katakomben. Kanskje en velstående koptisk egypter døde i Roma og ble begravd sammen med de romerske kristne. Meget interessant, det må jeg si.»

X

En aldri så liten sensasjon.

Robert var oppglødd og ivrig da han forlot Vatikanet. Han småløp gjennom Romas gater tilbake til leiligheten. Det koptiske korset skulle bli noe å slå i bordet med overfor moren og Umberto. De som ikke engang gadd å komme da han ropte på dem nede i katakomben. Som ikke trodde på ham da han fortalte hva han hadde oppdaget. Samtidig visste han at de to ikke ville la ham bli med ned i katakomben på grunn av dette. Ikke uten bevis. Han trengte noe mer. Robert stanset. Hvis han på få minutter hadde klart å avdekke en aldri så liten sensasjon i katakomben, hva kunne han klare å finne der nede hvis han fikk mer tid? Robert visste hva han måtte gjøre. Hadde kanskje visst det helt siden Umberto nektet ham adgang, men prøvd å skyve det unna: På et eller annet vis måtte han ta seg ned i katakomben på egen hånd. Finne nisjen med krukken som skjulte symbolet og få tatt et bilde som beviste at et koptisk kors var hogget inn i steinveggen. Og så utforske hvilke andre symboler katakomben skjulte. Det var jo det han hadde kommet til Roma for å gjøre.

Men hvordan skulle han klare det? Og når?

XI

Muligheten bød seg allerede samme kveld.

Moren ropte på ham idet hun låste seg inn i leiligheten. Robert gikk ut i gangen for å si hei. Hun var støvete og svett etter en lang dag nede i katakomben.

Hun kremtet. «Du, Robert?»

«Mhm?»

«Er det greit for deg å være alene i kveld?»

«Alene?»

«Du skal få penger så du kan gå på McDonald’s.»

«Hvorfor det?»

«Du skjønner, Umberto har invitert arkeologene ut på middag. En liten feiring.»

«Hva skal dere feire?»

«Ikke noe spesielt. At vi er i gang med utgravingen. Jeg kan godt si nei hvis du synes det er dumt. Eller går det greit?»

«Klart det er greit.» svarte han. Litt sånn henslengt. Likegyldig. Så hun ikke skulle skjønne hva han egentlig tenkte: Yessssss! Hvis arkeologene var samlet på restaurant, ville katakomben ligge øde og tom. Klar for å bli utforsket. Av ham.

Moren sminket seg og dusjet seg i en sky av parfyme. Hun kom ut i stuen, der Robert satt med nettbrettet og jobbet med notatene og faktaboksene sine.

«Er du sikker på det er greit?» spurte hun for firehundreogfjortende gang.

«Du fortjener å kose deg litt,» svarte han veslevoksent og fikk en klem.

Mens moren fløy ut på badet igjen – noe med en hårlokk som ikke lå som den skulle – benyttet Robert anledningen: Han smøg seg bort til vesken hennes og tok ut nøkkelknippet. Lydløst hektet han av nøkkelen til katakomben.

Nede på gaten tutet en bil. Sikkert Umberto. Robert rakk akkurat å slenge nøkkelknippet tilbake i vesken før moren kom ut fra badet. Hun stakk til ham penger til en ekstra stor McDonald’s-meny pluss milkshake.

Han sto i vinduet og vinket da Umberto og moren kjørte av gårde i en sort, nyvasket Alfa Romeo. Robert bet tennene sammen. Det hadde nesten vært for lett.

XII

Han ventet en liten stund. Bare for sikkerhets skyld. Moren hadde så lett for å glemme ting. Men da han var sikker på at de ikke kom tilbake igjen, tok han med seg nøkkelen og en lommelykt, løp ned trappen og ut på gaten. Han tok en drosje til utgravingsområdet og betalte med pengene han hadde fått av moren.

Vanligvis sydet anleggsområdet av aktivitet. Nå lå det øde og tomt. Alt var mørkt. Ikke en lyd. Ikke et menneske.

Det passet Robert utmerket.

Det siste han gjorde før han låste opp døren og klatret ned i katakomben, var å henge capen på en spiker ved nedgangen. Som en slags tåpelig hilsen som ingen kom til å se likevel.

Skummelt var det. Men mest kult. Robert følte seg som en detektiv, eller en spion på hemmelig oppdrag. Nå skulle han endelig finne ut hvilke hemmeligheter katakomben skjulte. Akkurat hva disse hemmelighetene var, visste han ikke. Men det fantes noe mer der nede enn det koptiske korset. Det følte han på seg. Han var bare ikke sikker på hva.