Harlan Coben

Jegeren

Oversatt av Ina Vassbotn Steinman

Om forfatteren:

Krimbøkene til amerikaneren Harlan Coben ligger på bestselgerlistene i mange land. Han er den første som har vunnet de høythengende prisene The Edgar Award, Shamus Award og Anthony Award. Bøkene hans er oversatt til mer enn 40 språk, og har til sammen solgt 50 millioner eksemplarer. Jegeren er andre bok i trilogien om 15-årige Mickey Bolitar, Første bok, Beskytteren, kom ut i 2013.

www.harlancoben.com

www.mickeybolitar.com

Om boken:

Han er 15 år, har mistet alt og er villig til å gå langt for å finne svar.

Mickey vikles inn i et mordmysterium når noen skyter mot klassevenninnen Rachel og moren hennes. Jakten på morderen fører også Mickey stadig nærmere sannheten om sin egen far og hans mystiske dødsfall.

Jegeren er andre bok i trilogien om Mickey Bolitar.

© 2013 H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard), Oslo

www.aschehoug.no

Tilrettelagt for eBok av Framnes Tekst & Bilde as, 2014

ISBN 978-82-03-25668-4

Tilbakemeldinger vedrørende denne boken kan sendes til

ebok@aschehoug.no

Til min gudsønn Henry Armstrong

kapittel 1

NOEN ØYEBLIKK I LIVET ditt forandrer alt.

Jeg mener ikke ting som for eksempel hvilken frokostblanding som viser seg å være favoritten din, eller om du gjør det ekstra bra på skolen, eller hvilken jente du forelsker deg i, eller hvor du ender opp med å bo de neste tjue årene. Jeg mener total forandring. I det ene øyeblikket er verden sånn, og i det neste – knips! – er det helt annerledes. Alle reglene, alt du godtok om virkeligheten snus på hodet.

Opp blir ned, liksom. Venstre blir høyre.

Død blir til liv.

Jeg studerte fotografiet da det gikk opp for meg at livet kan endre seg totalt i løpet av noen få sekunder. Det jeg så med mine to egne øyne hang ikke på greip, så jeg blunket noen ganger og kikket på nytt – som om jeg forventet at bildet kom til å forandre seg. Det gjorde det ikke.

Bildet var gammelt og i svart-hvitt. Med litt kjapp hoderegning fant jeg ut at det måtte ha blitt tatt for nesten sytti år siden.

«Dette kan ikke stemme,» sa jeg.

Jeg snakket ikke til meg selv, i tilfelle du tror jeg er sprø. (Det kommer du tidsnok til å tenke.) Jeg snakket til Bat Lady. Hun sto noen meter unna meg i den hvite kjolen sin og sa ingenting. Det lange grå håret hennes så ut som det beveget seg selv om det sto stille. Huden hennes var skrukkete og rynkete, som gammelt papir som noen hadde brettet sammen og brettet ut igjen altfor mange ganger.

Selv om du ikke kjenner til denne Bat Lady, så kjenner du til en Bat Lady. Hun er den uhyggelige, gamle damen som bor i det uhyggelige, gamle huset nede i gaten. Hun finnes i hver by. I skolegården hører du historier om alle de forferdelige tingene hun kommer til å gjøre med deg hvis hun noen gang får kloa i deg. Som liten holder du deg langt unna. Som litt eldre – i mitt tilfelle en annenklassing på videregående – ja, da holder du deg fremdeles langt unna, for selv om du vet at det er tull og at du er for gammel til sånt, skremmer huset deg likevel akkurat nok.

Likevel sto jeg her, i det innerste redet hennes, og stirret på et fotografi som jeg visste ikke kunne være det jeg trodde det var.

«Hvem er han fyren?» spurte jeg henne.

Stemmen hennes knirket som gulvplankene under føttene våre. «Slakteren fra Lodz,» hvisket hun.

Mannen på bildet var ikledd en Waffen-SS-uniform fra annen verdenskrig. Han var kort oppsummert en sadistisk nazist som, ifølge Bat Lady, hadde myrdet mange, inkludert faren hennes.

«Og dette bildet ble tatt når?» spurte jeg.

Det virket som spørsmålet mitt forvirret Bat Lady. «Jeg vet ikke. Antakelig rundt 1942 eller 1943.»

Jeg så på mannen på fotografiet igjen. Det gikk trill rundt for meg. Ingenting ga mening. Jeg prøvde å begynne forfra med det jeg visste med sikkerhet: Navnet mitt var Mickey Bolitar, det visste jeg. God begynnelse. Jeg er sønnen til Brad (død) og Kitty (på avrusning) Bolitar, og nå er onkel Myron Bolitar (som jeg tolererer) formynderen min. Jeg går på Kasselton High School der jeg er den nye gutten som prøver å passe inn, og basert på dette fotografiet lider jeg enten av vrangforestillinger eller så er jeg rett og slett gal.

«Hva er galt, Mickey?» spurte Bat Lady.

«Hva er galt?» gjentok jeg. «Du kødder, ikke sant?»

«Jeg forstår ikke.»

«Dette» – jeg pekte på fotografiet – «er Slakteren fra Lodz?»

«Ja.»

«Og du tror at han døde mot slutten av annen verdenskrig?»

«Det er det jeg har blitt fortalt,» sa hun. «Mickey? Er det noe du vet?»

Jeg tenkte tilbake på første gang jeg så Bat Lady. Jeg var på vei til den nye skolen min da hun plutselig dukket opp i døråpningen på dette falleferdige huset. Det var nesten så jeg skrek høyt. Hun løftet en spøkelsesaktig hånd mot meg og sa seks ord som traff meg som harde slag i brystet:

Mickey – jeg ante ikke hvordan hun visste hva jeg het – faren din er ikke død.

Det var dette som hadde satt meg på dette merkelige sporet som ledet meg til … til dette bildet.

Jeg så opp fra fotografiet. «Hvorfor fortalte du meg det?»

«Fortalte deg hva da?»

«At faren min ikke er død. Hvorfor sa du det til meg?»

Hun var stille.

«For jeg var der jo,» sa jeg, med skjelvende stemme. «Jeg så ham dø med mine egne øyne. Hva fikk deg til å si noe sånt?»

«Fortell meg,» sa hun med den gamle, knirkete stemmen. «Fortell meg hva du husker.»

«Seriøst?»

Uten en lyd brettet den gamle damen opp ermet, og viste meg tatoveringen som stemplet henne som en overlevende fra fangeleiren i Auschwitz.

«Jeg fortalte deg hvordan faren min døde,» sa hun. «Nå er det din tur. Fortell meg hva som skjedde.»

Det gikk kaldt nedover ryggen på meg. Jeg så meg omkring i det mørke rommet. En vinylplate snurret på en gammel platespiller, og risset fram sangen «Time Stands Still» med HorsePower. Moren min hadde vært fan av HorsePower. Hun hadde til og med festet med bandet den gangen hun var kjendis, før jeg kom inn i bildet og skylte bort alle drømmene hennes. På peishyllen til Bat Lady sto det forbannede bildet, det som viste fem hippier fra sekstitallet ikledd batikk-t-skjorter med denne sommerfuglen på brystet.

«Fortell meg det,» sa Bat Lady igjen.

Jeg lukket øynene og trakk pusten dypt. Det var så vanskelig å vende tilbake dit – og likevel virket det som om jeg gjorde det hver eneste natt.

«Vi var på vei til San Diego, bare pappa og jeg. Radioen sto på. Vi lo.» Det er det jeg husker best fra, altså, før. Måten han lo på.

«Ok,» sa hun. «Og hva skjedde så?»

«En SUV kom over i vårt kjørefelt og frontkolliderte med oss. Bang, helt plutselig.» Jeg stanset et øyeblikk. Jeg kunne nesten kjenne det, det forferdelige støtet, trykket mot setebeltet, nakkeslengen som fikk alt til å gå i svart. «Bilen havnet på taket. Da jeg våknet, var jeg fanget. Noen brannmenn forsøkte å få meg løs.»

«Og faren din?»

Jeg så på henne. «Du kjente faren min, gjorde du ikke? Onkelen min sa at faren min besøkte dette huset da han var liten.»

Hun ignorerte spørsmålet. «Faren din,» gjentok hun. «Hva skjedde med ham under ulykken?»

«Du vet hva som skjedde.»

«Fortell meg det.»

Jeg så ham tydelig for meg. «Pappa lå på ryggen. Øynene hans var lukket. Blod samlet seg rundt hodet hans.»

Hjertet mitt begynte å slå hardere.

Bat Lady strakk en beinete hånd ut mot meg. «Det er greit.»

«Nei,» glefset jeg, med sinne i stemmen nå, «det er ikke greit. Det er ikke tilnærmet greit engang. For du skjønner, det var en ambulansesjåfør der som jobbet med faren min. Han hadde sandfarget hår og grønne øyne, og til slutt så den ambulansesjåføren opp på meg, og da blikkene våre møttes så ristet han på hodet. Bare en gang. Og jeg forsto. Uttrykket i ansiktet hans sa alt. Det var over. Faren min var død. Det siste jeg så var faren min på en syketralle, og ambulansesjåføren med det sandfargede håret og de grønne øynene som trillet ham bort.»

Bat Lady sa ingenting.

«Og dette» – jeg holdt opp det gamle fotografiet i svart-hvitt, mens halsen min knyttet seg og jeg kjente at tårene presset på – «dette er ikke et bilde av noen gammel nazist. Dette er et bilde av den ambulansesjåføren.»

Bat Ladys ansikt, som allerede var likblekt, så ut som det ble enda blekere. «Jeg forstår ikke.»

«Ikke jeg heller. Din Slakter fra Lodz? Han var ambulansesjåføren som trillet faren min av gårde.»

Svaret hennes overrasket meg. «Jeg er trøtt, Mickey. Du må gå nå.»

«Du kødder, ikke sant? Hvem er denne fyren? Hvorfor tok han faren min?»

Hånden hennes virret opp mot munnen. «Noen ganger ønsker vi noe så sterkt at vi får det til å bli sånn. Forstår du?»

«Jeg vil ikke at dette skal være et bilde av ambulansesjåføren. Det bare er det.»

Hun ristet på hodet. Håret som nådde henne til livet, flagret i brisen. «Minner er så upålitelige. Det kommer du til å forstå ettersom du blir eldre.»

«Sier du at jeg tar feil?»

«Hvis Slakteren på en eller annen måte hadde overlevd, ville han ha vært nærmere nitti år gammel. Det er gammelt til ambulansesjåfør å være.»

«Vent litt, jeg sa ikke at han var nitti. Han er like gammel som denne fyren.»

Bat Lady bare så på meg som om det plutselig var jeg som var den gale av oss. Jeg innså hvordan det hele hørtes ut – som forvirret prat fra en gærning. Sangen tok slutt og en annen begynte. Hun tok et skritt bakover. Den revnede hvite kjolen hennes slepte over det gamle tregulvet. Blikket hennes stivnet.

«Hva?» sa jeg.

«Det er på tide at du går din vei. Og det kan hende du ikke ser meg på en stund.»

«Jeg skjønner ikke.»

«Du tar feil,» sa hun til meg.

Tårer begynte å samle seg i øyekrokene mine. «Tror du at jeg noensinne kunne glemme det ansiktet? Måten han så på meg før han trillet faren min avsted?»

Stemmen hennes var som stål nå. «Kom deg ut, Mickey.»

«Jeg kommer ikke til å …»

«Kom deg ut!»

kapittel 2

ÉN TIME SENERE satt jeg i bakhagen min – eller egentlig bakhagen til onkel Myron – og oppdaterte Ema. Som alltid var Ema kledd fra topp til tå i en svarttone som matchet håret hennes. Hun hadde svart øyensminke. På langfingeren hadde hun en sølvring med dødninghode på, og flere øreringer enn jeg kunne telle.

Ema var nedstemt av natur, men akkurat nå stirret hun på meg som om jeg plutselig hadde fått en tredje arm.

«Du bare dro?» sa Ema.

«Hva skulle jeg ha gjort?» svarte jeg. «Banke informasjonen ut av en gammel dame?»

«Jeg vet ikke. Men hvordan kunne du bare dra?»

«Hun gikk opp i annen etasje. Hva skulle jeg gjøre, følge etter henne? Tenk om – jeg vet ikke – tenk om hun begynte å kle av seg eller noe.»

«Æsj,» sa Ema, «det er bare ekkelt.»

«Skjønner du?»

Ema var ikke femten engang, men hun hadde en god del tatoveringer. Hun var kanskje 1,65 høy og det de fleste i vårt samfunn ville kalle i største laget. Da vi møttes for bare noen uker siden, satt hun for seg selv i lunsjpausen ved bordet til de utstøtte. Hun påsto at hun foretrakk det.

Ema stirret på det gamle svart-hvitt-fotografiet. «Mickey?»

«Ja?»

«Du kan da ikke egentlig tro at dette er den samme fyren.»

«Jeg vet at det høres sprøtt ut, men …» Jeg stanset.

Det var noe eget med Ema. Fasaden hennes, den hun viste til omtrent hele verden, var beskyttende og gretten. Ema var ikke det man ville kalle klassisk pen, men når hun så på meg slik hun gjorde nå med de store brune øynene sine, med all konsentrasjonen og omtanken som lyste ut av ansiktet hennes, var det noe nærmest overjordisk ved henne.

«Fortsett,» sa hun.

«Ulykken,» begynte jeg. «Det var det verste øyeblikket i livet mitt, ganger ti. Faren min …» Minnene trengte seg på. Jeg var enebarn. Vi tre i familien bodde i utlandet store deler av livet mitt, lykkelige dro vi til verdens mest bortgjemte hjørner. Jeg trodde at vi var bekymringsløse nomader, internasjonale bohemer som jobbet for ulike veldedige organisasjoner. Jeg skjønte ikke at det ikke var fullt så enkelt.

«Det går bra,» sa Ema.

Men det var vanskelig å avsløre mer. Når du reiser så mye, får du ikke anledning til å skaffe deg mange (eller egentlig noen) venner. Det var en av grunnene til at jeg hadde så lyst til å slå meg til ro, grunnen til at faren min omsider sa opp jobben sin og flyttet oss til California og skrev meg inn på en skole og, vel, døde. Så du skjønner, det som skjedde etter at vi kom tilbake til USA – min fars død og moren min som stadig ble verre – var min skyld. Uansett hvordan man snudde og vendte på det, falt det på meg.

«Hvis ikke du vil fortelle meg det …,» begynte Ema.

«Nei, jeg vil.»

Igjen ga hun meg det blikket, det som virket så fokusert, så forståelsesfullt og snilt.

«Ulykken,» sa jeg. «Den ødela alt. Den drepte faren min. Den knuste moren min.»

Jeg brydde meg ikke med å gå inn på hva den hadde gjort med meg – hvordan jeg visste at jeg aldri kom til å komme over det. Det var ikke relevant nå. Jeg prøvde å finne ut hvordan jeg skulle nøste opp i dette med ambulansesjåføren og mannen på bildet.

Ordene mine kom saktere ut nå. «Når du opplever noe sånt, når noe skjer så plutselig og ødelegger alt i livet ditt … da husker du alt ved det. Hver minste detalj. Skjønner du hva jeg mener?»

«Selvfølgelig.»

«Så den ambulansesjåføren? Han var den første som fortalte meg at faren min var borte. Du glemmer ikke hvordan den fyren ser ut. Det gjør du bare ikke.»

Vi satt der ett minutt til i stillhet. Jeg så på kanten av basketballkurven. Onkel Myron hadde skaffet en ny da han fant ut at jeg skulle bo hos ham. Vi fant begge trøst i basketball, i den sakte driblingen, i en fade-away, i måten ballen suser gjennom nettet. Basketball er den eneste tingen jeg har til felles med onkelen jeg er nødt til å bo sammen med, og som jeg ikke helt kan tilgi.

Jeg kan ikke tilgi ham. Og jeg kan vel ikke tilgi meg selv heller.

Kanskje det var noe annet onkel Myron og jeg hadde til felles.

«Ikke bli sur, ok?» sa Ema.

«Greit.»

«Jeg forstår alt du har sagt. Det vet du. Og denne siste uken har vært helt sprø. Det vet jeg også. Men kan vi være rasjonelle, bare et lite øyeblikk?»

«Nei,» sa jeg.

«Hm?»

«Jeg vet hvordan dette ser ut fra utsiden. Det ser ut som om jeg burde låses inne i et polstret rom.»

Ema smilte. «Joda, det er sant nok. Men bare sånn at vi har alt på det rene her, la oss gå gjennom det trinn for trinn, ok? Bare så jeg henger med.»

Jeg nikket motvillig.

«Nummer én» – hun holdt opp en finger med vinrød neglelakk – «det er forrige uke og du er på vei til skolen. Du går forbi huset til uhyggelige Bat Lady, og selv om du ikke kjenner henne og aldri har sett henne før, forteller hun deg at faren din er i live.»

«Stemmer.»

«Nifst, ikke sant? Jeg mener, hvordan visste hun hvem du var eller at faren din var drept – og hva fikk henne til å si noe sånt?»

«Jeg aner ikke,» sa jeg.

«Ikke jeg heller. Så la oss gå videre til nummer to.» Ema holdt opp enda en finger, den med ringen med dødninghode og kanarigul neglelakk. «En uke senere, etter at vi har opplevd et helvete og overlevd, forteller Bat Lady deg at det virkelige navnet hennes er Lizzy Sobek, den berømte holocaustheltinnen som ingen har sett siden slutten av annen verdenskrig. Så gir hun deg et fotografi av den gamle nazisten som drepte faren hennes. Og du tror at det er den samme fyren som førte faren din bort på båre.» Ema holdt hendene til hver side. «Høres det riktig ut?»

«Så å si.»

«Ok, bra, da har vi fått noe på plass.»

«Har vi?»

Hun hysjet på meg med hånden. «La oss for øyeblikket overse det faktum at denne fyren ikke ser eldre ut, enda det har gått sytti år.»

«Greit.»

«Og en annen ting: Du beskriver alltid ambulansesjåføren som en med sandblondt hår og grønne øyne.»

«Stemmer.»

«Det er det du husker best ved ham, ikke sant? De grønne øynene. Jeg tror du sa at det var gule ringer rundt pupillene eller noe sånt.»

«Ja, og så?»

«Men Mickey?» Ema la hodet på skakke. Stemmen hennes var mykere nå. «Dette fotografiet er i svart-hvitt.»

Jeg sa ikke noe.

«Du kan ikke se noen farger. Hvordan ser du, for eksempel, at øynene hans er grønne? Det gjør du ikke? Eller?»

«Jeg gjør vel ikke det,» hørte jeg meg selv si.

«For å si det enkelt,» sa Ema. «Hva er mest sannsynlig? At Slakteren i Lodz tilfeldigvis likner på en ambulansesjåfør og at du innbilte deg at det var samme mannen – eller at en nitti år gammel nazist nå er en ung ambulansesjåfør som jobber i California?»

Hun hadde et poeng, selvfølgelig. Jeg visste at jeg ikke tenkte klart. I løpet av den siste uken hadde jeg blitt banket opp og nesten drept. Jeg hadde sett en mann bli skutt i hodet, og jeg var tvunget til å stå hjelpeløst å se på mens Ema hadde vært sekunder unna å få strupen skåret over.

Og da nevner jeg ikke det som var skikkelig rystende.

Ema reiste seg, rettet på klærne og begynte å gå sin vei. «Jeg må stikke nå.»

«Hvor?»

«Vi sees i morgen.»

Dette var noe hun gjorde hele tiden – bare forsvant på denne måten. «Vi kan slå følge,» sa jeg.

Ema satte hendene på hoftene og rynket pannen.

«Det begynner å bli sent. Det er ikke sikkert det er trygt.»

«Du kødder, ikke sant? Jeg er vel ikke fire år gammel heller?»

Men det var ikke det. Av en eller annen grunn ville ikke Ema vise meg hvor hun bodde. Hun forsvant alltid bare inn i skogen. Vi hadde raskt blitt nære, ja, kanskje de nærmeste vennene noen av oss noen gang hadde hatt, men vi hadde fremdeles våre hemmeligheter.

Ema stanset da hun nådde enden av hagen. «Mickey?»

«Hva?»

«Angående det bildet.»

«Ja?»

Hun tok sin tid før hun sa: «Jeg tror ikke at du er gal.»

Jeg ventet på at hun skulle si noe mer. Det gjorde hun ikke.

«Og så da?» spurte jeg. «Hvis jeg ikke er gal, hva er jeg da? Full av falske forhåpninger?»

Ema vurderte det. «Antakelig. Men denne saken har en helt annen side.»

«Hva da?»

«Kanskje jeg er gal, jeg også,» sa hun, «men jeg tror deg.»

Jeg reiste meg og gikk mot henne. Jeg er 1,95 høy, så jeg ruvet over henne. Vi var sikkert et artig syn der vi sto.

Hun så opp på meg og sa: «Jeg vet ikke hvordan eller hvorfor, og, ja, jeg kjenner alle motargumentene. Men jeg tror deg.»

Jeg var så takknemlig at jeg hadde lyst til å grine.

«Spørsmålet er, hva skal vi gjøre med saken?»

Jeg hevet et øyenbryn. «Vi?»

«Selvsagt.»

«Ikke denne gangen, Ema. Jeg har utsatt deg for nok fare.»

Hun rynket på nesen igjen. «Må du være så overbeskyttende?»

«Jeg må ordne opp i dette på egen hånd.»

«Nei, Mickey, det må du ikke. Samme hva dette er, samme hva som foregår her med deg og Bat Lady, så er jeg en del av det.»

Jeg visste ikke hva jeg skulle si til det, så jeg slo meg til ro med et «la oss sove på det og snakkes i morgen tidlig, ok?».

Hun snudde seg og fortsatte gjennom hagen. «Vet du hva som er morsomt?»

«Hva da?»

«At alt dette begynte med at den gamle damen fortalte deg at faren din er i live. Men nå er jeg ikke så sikker på at hun er gal.»

Ema forsvant inn i natten. Jeg plukket opp basketballen, helt oppslukt av det – ja, jeg vet hvordan dette kommer til å høres ut – zen-aktige ved skytingen. Etter alt som hadde skjedd, lengtet jeg etter litt fred og ro.

Men det kom jeg ikke til å få.

Jeg trodde det var ille da, men snart skulle jeg finne ut hvor ille det kunne bli.