Philip Pullman

Støvets bok 1

La Belle Sauvage

Oversatt av Torleif Sjøgren-Erichsen, MNO

Om forfatteren:

Philip Pullman ble født i Norwich og utdannet seg i England, Zimbabwe, Australia og Wales. Han studerte engelsk ved Exeter College i Oxford. Hans første barnebok ble utgitt i 1982, og fram til i dag har han skrevet 33 bøker som blir lest av både barn og voksne over hele verden. Han er mest kjent for den bestselgende trilogien Den mørke materien. Serien har vunnet en rekke priser, blant annet: Carnegie Medal, Guardian Children’s Book Award, Whitbread Book of the Year Award og Astrid Lindgren-prisen.

Om boken:

Og så var det ordet Støv, med stor S, som om det ikke var alminnelig støv men noe helt spesielt . . .

Malcolm var krovertens sønn, og han var enebarn …

Han hadde nok av venner, men han var lykkeligst når han var alene og lekte med daimonen sin, Asta, i kanoen deres, som bar navnet La Belle Sauvage.

Elleve år gamle Malcolm lever et trygt og godt, og kanskje litt kjedelig, liv i et lite vertshus ved Themsen. Men en regntung vinter blir det krangel om vitenskap, religion og politikk. Og når en baby som heter Lyra dukker opp i klosteret på den andre siden av elven, må Malcolm legge ut på en reise som vil forandre alt.

22 ÅR ETTER UTGIVELSEN AV DEN MODERNE KLASSIKEREN DEN MØRKE MATERIEN VENDER PHILIP PULLMAN TILBAKE TIL DET MAGISKE UNIVERSET SOM HAR TROLLBUNDET BARN OG VOKSNE OVER HELE VERDEN.

Originaltittel: Book of Dust – Volume One, La Belle Sauvage

Tekst © 2017 Philip Pullman

La Belle Sauvage is first published in Great Britain in 2017

by David Fickling Books, 31 Beaumont Street, Oxford, OX1 2NP, in association with Penguin Books, 80 Strand, London WC2R 0RL

Tilbakemeldinger vedrørende denne boken kan

sendes til ebok@aschehoug.no

© 2017 H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard), Oslo

www.aschehoug.no

Illustrasjoner av Chris Wormell

Design av forfatternavn på omslaget av Jim Tierney

Omslagsdesign: Tom Sanderson

Tilrettelagt for eBok av Framnes Tekst & Bilde 207

ISBN 978-82-03-26323-1

ebok@aschehoug.no

Til Jude

Verden er villere og veldigere enn vi tror,

Uforbederlig flerfoldig …

Louis MacNeice: «Snø»

DEL ÉN

ØRRETEN

1

Terrassestua

Ved elva Themsen, fem kilometer overfor Oxford sentrum, et stykke unna strekningen hvor idrettslagene til de storslåtte collegene Jordan, Gabriel, Balliol og et tjuetalls andre rodde om kapp i de årlige regattaene, der ute hvor byen bare var en klynge med tårn og spir i det fjerne over Port Meadows disige sletter, lå nonneklosteret Godstow, hvor de milde nonnene syslet med sine hellige saker, og på bredden på motsatt side av klosteret lå et vertshus som ble kalt Ørreten.

Vertshuset var en trivelig steinbygning med mange rom. Det hadde en terrasse ut mot elva, hvor to påfugler (den ene kalt Norman og den andre Barry) spankulerte mellom gjestene og snappet til seg godbiter uten den minste nøling, og iblant løftet hodet og utstøtte skingrende, meningsløse skrik. Det hadde en salong hvor de kondisjonerte – dersom collegestudenter kunne regnes som kondisjonerte – drakk øl og røykte pipe, det hadde en bar for vanlige folk hvor slusevoktere og gårdsarbeidere satt ved peisen eller spilte dart, eller sto ved bardisken og sladret eller kranglet eller bare drakk seg brisne i ro og fred, det hadde et kjøkken der krovertens kone tilberedte en stor stek hver dag, grillet på et spidd som roterte over åpen ild ved hjelp av en innfløkt anordning av tannhjul og kjeder, og det hadde en ryddegutt ved navn Malcolm Polstead.

Malcolm var krovertens sønn, og han var enebarn. Han var elleve år gammel, med et vitebegjærlig, vennligsinnet vesen, en kraftig kroppsbygning og rødlig hår. Han gikk på Ulvercote barneskole halvannen kilometer unna og hadde nok av venner, men han var lykkeligst når han var alene og lekte med daimonen sin, Asta, i kanoen deres, som bar navnet La Belle Sauvage. En vittig bekjent av ham syntes det var morsomt å skrible EM over V-en, slik at Sauvage ble til Sauemage, og Malcolm malte det over tre ganger før han mistet besinnelsen og slo tosken ut i vannet, hvorpå de erklærte våpenhvile.

Som ethvert barn av en krovert måtte Malcolm bidra til den daglige driften ved å vaske opp tallerkener og glass, bære fat med mat eller seidler med øl, og hente dem når de var tomme. Han tok arbeidet for gitt. Det eneste irritasjonsmomentet i livet hans var en jente ved navn Alice, som hjalp til med oppvasken. Hun var femten år gammel, høy og mager, med mørkt langt hår som hun pleide å sette opp i en ukledelig hestehale. Rynker av vantrivsel begynte allerede å danne seg i pannen og rundt munnen. Hun ertet Malcolm fra den dagen hun kom: «Hvem er kjæresten din, Malcolm? Har du’kke no’n kjæreste? Hvem var du ute med i går kveld? Kyssa du henne? Har du aldri blitt kyssa?»

Han ignorerte dette en lang stund, men til slutt kastet Asta seg over Alices kaiedaimon, slo ham ned i oppvaskkummen og bet og bet i den våte skapningen til Alice skrek om nåde. Hun klaget bittert til Malcolms mor, som sa: «Du har fått som fortjent. Jeg synes ikke synd på deg. Hold de stygge tankene dine for deg selv.»

Fra da av gjorde hun det. Hun og Malcolm tok ikke den minste notis av hverandre – han satte glassene på tørkebrettet, hun vasket dem, han tørket dem og tok dem med ut i baren uten å verdige henne et ord, et blikk eller en tanke.

Men han nøt livet på vertshuset. Spesielt likte han samtalene han overhørte, enten de dreide seg om det korrumperte, slyngelaktige Elvedirektoratet, regjeringens hjelpeløse idioti eller mer filosofiske spørsmål, som hvorvidt stjernene var like gamle som Jorden eller ikke.

Av og til ble Malcolm så interessert i den siste typen samtaler at han satte favnen med rene glass på bordet og tok del i praten, men først etter å ha lyttet nøye. Mange av studentene og de andre gjestene kjente ham og ga ham rikelig med drikkepenger, men å bli rik var aldri noe som opptok ham – han så på drikkepengene som generøst forsyn og begynte etter hvert å se på seg selv som heldig, noe som ikke gjorde ham noen skade senere i livet. Hvis han hadde vært en sånn gutt som pådro seg kallenavn, ville han utvilsomt blitt kalt «Professoren», men han var ikke en sånn gutt. Han ble likt når han ble lagt merke til, men ble ikke lagt merke til ofte, og det gjorde ham heller ingenting.

Malcolms andre viktige tilholdssted lå over broen utenfor vertshuset, i de grå steinbygningene mellom de grønne engene og de velholdte frukt- og kjøkkenhagene til nonneklosteret av St. Rosamunds orden. Nonnene var stort sett selvberget og dyrket grønnsaker og frukt, holdt bier og sydde de elegante messedraktene de solgte for hardt tilkjempede gullmynter, men fra tid til annen hadde de ærender som en nyttig gutt kunne gjøre for dem, eller det var en stige som måtte repareres under oppsyn av den aldrende snekkeren Mr. Taphouse, eller fisk som skulle hentes fra Medley Ponds et lite stykke nede langs elva. La Belle Sauvage ble mye brukt i de gode nonnenes tjeneste – mer enn én gang hadde Malcolm ferget søster Benedicta ned elva til Den kongelige posts luftskipstasjon med en dyrebar pakke med stolaer eller korkåper eller messehagler til biskopen av London, som så ut til å slite mye på tøyet, for han måtte stadig ha nye forsyninger. Malcolm lærte mye på disse bedagelige turene.

«Åssen klarer du å pakke pakkene så pene, søster Benedicta?» spurte han en dag.

«Hvordan», sa søster Benedicta.

«OK. Hvordan klarer du å pakke pakkene så pene?»

«Pent, Malcolm.»

Han brydde seg ikke om det – dette var en slags lek de hadde.

«Jeg trodde pene var riktig», sa han.

«Det kommer an på om du vil at penheten skal peke tilbake på arbeidet med å pakke inn eller selve pakken etter at den er ferdig.»

«Det spiller ingen rolle, egentlig», sa Malcolm. «Jeg vil bare vite åssen du gjør det. Hvordan.»

«Neste gang jeg har en pakke å gjøre i stand, lover jeg at jeg skal vise deg det», sa søster Benedicta, og det gjorde hun.

Malcolm beundret nonnene for det gode arbeidet deres i det store og hele, for hvordan de arrangerte frukttrærne i espalierer langs den solfylte muren rundt frukthagen, for hvordan de sang så sjarmerende i kor med de klangfulle stemmene under gudstjenestene, for den vennlige hjelpen de ga mange mennesker rundt omkring i distriktet. Han likte samtalene han hadde med dem om religiøse spørsmål.

«I Bibelen», sa han en dag mens han hjalp den aldrende søster Fenella på det høyloftede kjøkkenet, «står det at Gud skapte verden på seks dager, ikke sant?»

«Det stemmer», sa søster Fenella mens hun knadde en deig.

«Men åssen kan det da finnes fossiler og sånn som er millioner av år gamle?»

«Jo, du skjønner, dagene var mye lengre på den tiden», sa den vennlige søsteren. «Har du skåret opp rabarbraen? Se, jeg kommer til å bli ferdig før deg.»

«Hvorfor bruker vi denne kniven til rabarbra og ikke de gamle? De gamle er skarpere.»

«På grunn av oksalsyren», sa søster Fenella og presset deigen ned i en bakeform. «Rustfritt stål er bedre til rabarbra. Rekk meg sukkeret.»

«Oksalsyre», sa Malcolm, som likte ordet veldig godt. «Hva er en messehagel, søster?»

«Det er en type kirkelig drakt. Prester bruker dem over messeskjorten.»

«Hvorfor syr ikke du? Det gjør jo de andre søstrene?»

Søster Fenellas ekorndaimon, som satt på en stolrygg i nærheten, utstøtte et spakt «tsk-tsk».

«Vi gjør alle det vi er best til», sa nonnen. «Jeg har aldri vært flink til å brodere – se på de store feite fingrene mine! – men de andre søstrene synes at butterdeigen min er ganske god.»

«Jeg liker butterdeigen din», sa Malcolm.

«Takk for det, gutten min.»

«Den er nesten like god som mammas. Mammas er tykkere enn din. Du kjevler den sikkert hardere.»

«Jeg gjør vel det.»

Ingenting gikk til spille på klosterets kjøkken. De små bitene av butterdeig som søster Fenella hadde til overs etter å ha skåret til rabarbrapaiene, ble formet til primitive kors eller palmegreiner eller fisker, rullet i korinter, drysset med litt sukker og stekt separat. Hver av dem hadde en religiøs betydning, men søster Fenella («Mine store feite fingre!») klarte ikke å få dem til å se særlig forskjellige ut. Malcolm var flinkere, men han måtte vaske hendene grundig først.

«Hvem er det som spiser disse, søster?» spurte han.

«Å, de blir spist til slutt, alle sammen. Iblant hender det at en gjest vil ha noe å knaske på til teen.»

Nonneklosteret, som lå der veien krysset elva, var populært blant reisende av alle slag, og nonnene hadde ofte overnattingsgjester. Det samme hadde Ørreten, naturligvis, og det var ofte to–tre gjester som ble natten over og som Malcolm måtte servere frokost til, men de var stort sett fiskere eller handelsreisende, eller som faren kalte dem: kremmere som handlet med tobakksblader eller isenkram eller landbruksmaskiner. Gjestene på nonneklosteret var folk fra en helt annen klasse: høye herrer og fruer, iblant biskoper og andre høytstående geistlige, privilegerte mennesker som ikke var tilknyttet noen av collegene i byen og ikke kunne forvente gjestfrihet der. En gang var det en prinsesse som ble boende i seks uker, men Malcolm så henne bare to ganger. Hun var blitt sendt dit som straff. Daimonen hennes var en snømus som freste mot alle.

Malcolm hjalp til med disse gjestene også: passet hestene deres, pusset støvlene deres, tok imot beskjeder til dem, og fikk iblant drikkepenger. Alle pengene hans ble lagt i en hvalross av tinn på rommet hans. Når man trykket på halen dens, åpnet munnen seg, og man stakk mynten inn mellom støttennene. En av dem hadde brukket av og var limt på plass igjen. Malcolm visste ikke hvor mye penger han hadde, men hvalrossen var tung. Han tenkte at han kanskje skulle kjøpe en pistol når han hadde penger nok, men han trodde ikke at faren ville la ham få lov til det, så det var noe han måtte vente med. I mellomtiden ble han vant til de reisendes skikker, både vanlige og uvanlige.

Det var antagelig ingen andre steder, tenkte han, hvor noen kunne lære så mye om verden som i denne lille kroken av elva, med vertshuset på den ene siden og nonneklosteret på den andre. Han regnet med at han måtte hjelpe faren i baren når han ble voksen, og deretter ta over stedet når foreldrene ble for gamle til å holde det gående. Han var ganske tilfreds med dette. Det ville være mye bedre å drive Ørreten enn mange andre vertshus fordi hele den store, vide verden reiste innom her, og det var vitenskapsmenn og andre betydningsfulle mennesker som han kunne snakke med. Men det han aller helst ville ha gjort, var noe helt annet. Han skulle gjerne ha blitt en vitenskapsmann selv, kanskje en astronom eller en eksperimentell teolog som gjorde store oppdagelser om tings innerste vesen. Å gå i lære hos en filosof – se, det ville ha vært noe. Men det var små sjanser for det – Ulvercote barneskole forberedte elevene sine på håndverksfag eller i beste fall kontorarbeid, før de sendte dem ut i verden i en alder av fjorten, og så vidt Malcolm visste, fantes det ikke noe stipend for en gløgg gutt med en kano.

En dag midt på vinteren kom det noen gjester utenom det vanlige til Ørreten. Tre menn ankom med anbarisk vogn og gikk straks inn i Terrassestua, som var den minste av alle spisestuene i vertshuset og hadde utsikt mot terrassen og elva og nonneklosteret på den andre siden. Den lå i enden av korridoren, og ble ikke brukt mye verken om vinteren eller sommeren, siden den hadde små vinduer og ingen dør ut til terrassen, til tross for navnet.

Malcolm hadde gjort ferdig de enkle leksene (geometri) og kastet i seg litt oksestek og yorkshirepudding, etterfulgt av et bakt eple med vaniljekrem, da faren ropte ham inn i baren.

«Gå og se hva disse herrene i Terrassestua vil ha», sa han. «De er sannsynligvis utlendinger og vet ikke at man kjøper drinkene i baren. De vil nok bli servert, tenker jeg.»

Oppglødd over denne nyheten gikk Malcolm inn i det lille rommet og fant tre fornemme herrer (det så han ved første øyekast) som sto ved vinduet og lutet seg frem for å se ut.

«Kan jeg hjelpe dere, mine herrer?» spurte han.

De snudde seg samtidig. To av dem bestilte rødvin, og den tredje ville ha rom. Da Malcolm kom tilbake med drinkene, spurte de om de kunne spise middag der, og i så fall, hva stedet hadde å tilby.

«Oksestek, sir, og den er veldig god. Det vet jeg, for jeg har nettopp spist litt.»

«Åh, le patron mange ici, hva?» sa den eldste av herrene da de dro stolene bort til det lille bordet. Daimonen hans, en pen svart og hvit lemur, satt rolig på skulderen hans.

«Jeg bor her, sir, faren min er kroverten», sa Malcolm. «Og moren min er kokka.»

«Hva heter du?» spurte den høyeste og tynneste av gjestene, en lærd utseende mann med tykt, grått hår. Daimonen hans var en grønnfink.

«Malcolm Polstead, sir.»

«Hva heter det stedet på den andre siden av elva, Malcolm?» spurte den tredje, en mann med store, mørke øyne og svart bart. Daimonen hans, hva den nå enn var, lå krøllet sammen på gulvet foran føttene hans.

Det var blitt mørkt på dette tidspunktet, naturligvis, og alt de kunne se på motsatt side av elva var de sparsomt opplyste glassmaleriene i oratoriet og lyset som alltid var tent over portnerboligen.

«Det er nonneklosteret, sir. Søstrene av St. Rosamunds orden.»

«Og hvem var St. Rosamund?»

«Jeg har aldri spurt dem om St. Rosamund. Men det er et bilde av henne i glassmaleriet, hvor hun står inni en slags kjempediger rose. Hun er vel oppkalt etter det, tenker jeg. Det må jeg spørre søster Benedicta om.»

«Så du kjenner dem godt, altså?»

«Jeg snakker med dem nesten hver dag, sir. Jeg gjør småjobber for dem rundt på eiendommen, går ærender, sånne ting.»

«Hender det at disse nonnene har gjester?» sa den eldste mannen.

«Ja, sir, ganske ofte. Alle slags mennesker. Sir, jeg ønsker ikke å avbryte, men det er fryktelig kaldt her inne. Vil dere at jeg skal tenne opp i peisen? Hvis dere ikke vil komme inn i salongen. Det er godt og varmt der inne.»

«Nei, vi blir her, ellers takk, Malcolm. Men vi vil gjerne ha fyr på peisen. Bare sett i gang.»

Malcolm tente en fyrstikk, og ilden blusset opp med det samme. Faren var flink til å lage bål, Malcolm hadde ofte iakttatt ham. Det var nok kubber til å vare kvelden ut, hvis mennene ønsket å bli her.

«Er det mange her i kveld?» spurte den mørkøyde mannen.

«Det er nok en ti–tolv stykker, sir. Omtrent som normalt.»

«Bra», sa den eldste mannen. «OK, kom med oksestek til oss.»

«Skal det være litt suppe til forrett, sir? Det er krydret pastinakk i dag.»

«Ja, hvorfor ikke? Suppe til alle, og deretter den berømte oksesteken din. Og en flaske til av denne rødvinen.»

Malcolm skjønte at oksesteken ikke var berømt – det var bare en talemåte. Han gikk for å hente bestikk og gi bestillingen til moren på kjøkkenet.

I øret hans hvisket Asta, nå i form av en stillits: «De visste om nonnene fra før.»

«Hvorfor spurte de da?» hvisket Malcolm tilbake.

«De ville sette oss på prøve, for å se om vi snakket sant.»

«Jeg lurer på hva de vil?»

«De ser ikke ut som vitenskapsmenn.»

«Jo, litt så.»

«De ser ut som politikere», sa hun med ettertrykk.

«Åssen kan du vite hvordan politikere ser ut?»

«Jeg har det bare på følelsen.»

Malcolm motsa henne ikke. Det var andre gjester å ta seg av, så han hadde hendene fulle, og dessuten trodde han på Astas følelser. Selv hadde han sjelden den typen følelser om folk – hvis de var greie mot ham, likte han dem – men daimonens intuisjon hadde vist seg å holde stikk mange ganger. Han og Asta var selvfølgelig ett vesen, så intuisjonene var uansett hans, akkurat som følelsene hans var følelsene hennes.

Malcolms far bar maten inn til de tre gjestene selv og åpnet vinen deres. Malcolm hadde ikke lært å bære tre varme tallerkener på én gang. Da Mr. Polstead kom tilbake til baren, vinket han Malcolm til seg med en finger og snakket lavt til ham.

«Hva sa disse herrene til deg?» sa han.

«De spurte om nonneklosteret.»

«De vil snakke med deg igjen. De sa at du var en gløgg gutt. Oppfør deg pent nå. Du vet hvem de er?»

Malcolm ristet storøyd på hodet.

«Den gamle er Lord Nugent – han har vært Englands lordkansler.»

«Åssen vet du det?»

«Jeg kjente ham igjen fra et bilde i avisen. Gå nå. Svar på alle spørsmålene deres.»

Malcolm satte av sted gjennom korridoren mens Asta hvisket: «Hva var det jeg sa? Hvem hadde rett? Englands lordkansler, intet mindre!»

Mennene la i seg av oksesteken (Malcolms mor hadde gitt dem en ekstra skive hver) og snakket lavt sammen, men de ble tause straks Malcolm kom inn.

«Jeg kom for å høre om dere trengte mer lys, mine herrer», sa han. «Jeg kan hente en naftalampe til bordet, hvis dere vil.»

«Om en liten stund vil det være en god idé, Malcolm», sa mannen som hadde vært lordkansler. «Men si meg nå, hvor gammel er du?»

«Elleve, sir.»

Kanskje han burde ha sagt «min herre», men den tidligere lordkansleren av England hadde virket helt tilfreds med «sir». Kanskje han reiste inkognito, og i så fall ville han nok helst ikke bli tiltalt med sin korrekte tittel.

«Og hvor går du på skole?»

«Ulvercote barneskole, sir, rett bak Port Meadow.»

«Hva har du tenkt å gjøre når du blir voksen, tror du?»

«Jeg vil nok ganske sikkert bli krovert som faren min, sir.»

«Et riktig så interessant yrke, vil jeg tro.»

«Det synes jeg også, sir.»

«Alle slags mennesker på gjennomreise, og så videre.»

«Nettopp, sir. Det kommer forskere fra universitetet hit, og fergemenn fra alle mulige steder.»

«Dere ser mye av det som foregår, ikke sant?»

«Ja, sir, det gjør vi.»

«Trafikk opp og ned langs elva, og så videre.»

«Det er stort sett på kanalen det skjer interessante ting, sir. Det seiler gøynerbåter opp og ned, og så er det Hestemarkedet i juli – da er kanalen full av båter og reisende.»

«Hestemarkedet … gøynere, sier du?»

«De kommer overalt fra for å kjøpe og selge hester.»

Den lærde mannen sa: «Og nonnene i klosteret. Hva lever de av? Lager de parfyme eller slike ting?»

«De dyrker masse grønnsaker», sa Malcolm. «Mamma kjøper alltid grønnsaker og frukt fra nonneklosteret. Og honning. Og dessuten så syr og broderer de ting som prester bruker. Messehagler og sånn. Jeg tror de får godt betalt for dem. De må ha litt penger, for de kjøper fisk fra Medley Pond, lenger nede langs elva.»

«Når nonneklosteret har besøkende», sa den tidligere lordkansleren, «hva slags mennesker er det, Malcolm?»

«Tja, av og til damer … unge damer … og kanskje en gammel prest eller biskop av og til. Jeg tror de kommer hit for å hvile.»

«For å hvile?»

«Det var det søster Benedicta fortalte meg. Hun sa at i gamle dager, før det fantes vertshus som dette, og hoteller, og spesielt sykehus, pleide folk å bo i munkeklostre og nonneklostre og sånn, men nå for tida er det stort sett prester eller kanskje nonner fra andre steder, og dem var konval… rekon…»

«Rekonvalesenter», sa Lord Nugent.

«Ja, sir, det var det. De er der for å bli friske.»

Den siste til å spise opp maten sin – den mørkøyde mannen – la kniven og gaffelen sammen. «Bor det noen der for øyeblikket?» spurte han.

«Jeg tror ikke det, sir. Med mindre de er mye innendørs. Som regel liker gjestene å spasere rundt i hagen, men været har ikke vært så fint i det siste, så … Vil dere ha dessert nå, mine herrer?»

«Hva er det?»

«Bakt eple med vaniljesaus. Epler fra nonneklosterets frukthage.»

«Tja, vi kan ikke la sjansen gå fra oss til å smake på dem», sa den lærde mannen. «Ja, gi oss noen bakte epler med vaniljesaus.»

Malcolm begynte å samle sammen tallerkener og bestikk.

«Har du bodd her hele livet, Malcolm?» spurte Lord Nugent.

«Ja, sir. Jeg ble født her.»

«Og med all din kunnskap om nonneklosteret, vet du om de noen gang har passet på et spedbarn?»

«Et veldig lite barn, sir?»

«Ja. Et barn som var for lite til å gå på skole. Kanskje til og med en baby. Vet du noe om det?»

Malcolm tenkte seg grundig om og sa: «Nei, sir, aldri. Damer og herrer, eller i hvert fall prester, men aldri en baby.»

«Jeg skjønner. Takk, Malcolm.»

Ved å samle sammen vinglassene med stettene mellom fingrene klarte han å ta ut alle tre i tillegg til tallerkenene.

«En baby?» hvisket Asta på vei mot kjøkkenet.

«Det er et mysterium», sa Malcolm fornøyd. «Kanskje et foreldreløst barn.»

«Eller noe verre», sa Asta mørkt.

Malcolm satte tallerkenene på tørkebrettet, ignorerte Alice som vanlig, og ga bestillingen på dessert.

«Faren din», sa Malcolms mor mens hun satte frem eplene, «tror en av disse gjestene er en tidligere lordkansler.»

«Da er det best at du gir ham et ekstra stort og fint eple», sa Malcolm.

«Hva var det de ville vite?» sa hun og helte varm vaniljesaus over eplene.

«Å, alt om nonneklosteret.»

«Klarer du å bære alt dette? De er varme.»

«Ja, men de er ikke så store. Det går bra, jeg lover.»

«Det håper jeg virkelig. Hvis du mister lordkanslerens eple, blir du kastet i fengsel.»

Han klarte å bære alle skålene uten problemer, selv om de ble varmere og varmere. Mennene stilte ingen spørsmål denne gangen, de bare bestilte kaffe, og Malcolm kom med en naftalampe til dem før han gikk ut på kjøkkenet for å ordne med koppene.

«Mamma, du vet at nonneklosteret har gjester av og til, ikke sant? Vet du om de noen gang har tatt seg av en baby?»

«Hvorfor vil du vite det?»

«De spurte meg. Lordkansleren og de andre.»

«Hva sa du til dem?»

«Jeg sa at jeg ikke trodde det.»

«Det var det rette svaret. Gå nå ut og ta inn noen flere glass.»

Under dekke av støyen og latteren i baren hvisket Asta: «Hun ble forskrekket da du spurte om det. Jeg så at Kerin våknet og spisset ørene.»

Kerin var Mrs. Polsteads daimon, en brysk og hardfør grevling.

«Det var bare fordi det var overraskende», sa Malcolm. «Du så sikkert også forbauset ut da de spurte meg.»

«Aldri i verden. Jeg hadde pokerfjes.»

«Tja, de så nok at jeg ble forbauset.»

«Skal vi spørre nonnene?»

«Det kan vi», sa Malcolm. «I morgen. De må få vite at noen har stilt spørsmål om dem.»

2

Eikenøtten

Malcolms far hadde rett: Lord Nugent hadde vært lordkansler, men det var under et tidligere styre, en mer liberal regjering enn den nåværende, og som hersket i en mer liberal tid. Nå for tiden var den rådende moten innen politikken en krypende underdanighet overfor de religiøse myndighetene, som hadde sitt hovedsete i Genève. Som en konsekvens av dette, opplevde noen organisasjoner av den foretrukne religiøse sorten at deres makt og innflytelse ble kraftig forsterket, mens embetsmenn og ministere som hadde støttet den sekulære linjen som nå var i unåde, enten måtte finne seg andre ting å gjøre, eller jobbe i det skjulte, med risikoen for å bli avslørt hengende over seg til enhver tid.

Thomas Nugent var en av dem. For verden, pressen og myndighetene var han en pensjonert advokat med synkende ære, en gårsdagens mann uten interesse. I virkeligheten ledet han en organisasjon som langt på vei fungerte som en hemmelig tjeneste, og som for ikke mange år siden hadde vært en del av kronens sikkerhets- og etterretningstjeneste. Nå, under Nugent, var dens aktiviteter rettet mot å forpurre arbeidet til de religiøse myndighetene, samtidig som de fremsto som ulne og harmløse. Dette krevde oppfinnsomhet, mot og hell, og så langt hadde de unngått å bli avslørt. Under et uskyldig og villedende navn utførte de alle slags oppdrag – farlige, kompliserte, kjedsommelige og iblant direkte ulovlige. Men de hadde aldri før måttet sørge for å holde en seks måneder gammel baby ute av klørne på noen som ønsket å drepe henne.

På lørdag, etter at han hadde utført morgenoppgavene sine på Ørreten, hadde Malcolm fri og kunne gå over broa for å besøke nonneklosteret.

Han banket på kjøkkendøren og gikk inn. Søster Fenella sto der og skrubbet poteter. Det fantes enklere måter å fjerne potetskall på, noe han hadde lært av moren, og med en skarp kniv kunne Malcolm ha demonstrert det for nonnen, men han lot være.

«Har du kommet for å hjelpe meg, Malcolm?» sa hun.

«Hvis du vil. Men jeg hadde egentlig tenkt å fortelle deg noe.»

«Du kan renske disse rosenkålene.»

«OK», sa Malcolm. Han fant den skarpeste kniven i skuffen og la en rekke stilker med rosenkål ut over bordet i det bleke februarsolskinnet.

«Ikke glem korset i roten», sa søster Fenella.

En gang fortalte hun ham at dette satte Frelserens tegn på hver rosenkål og sørget for at djevelen ikke kunne komme seg inn i dem. Malcolm ble imponert da hun fortalte det, men nå visste han at det var for at de skulle bli kokt tvers igjennom. Moren hadde forklart det for ham og sagt: «Men ikke si imot søster Fenella. Hun er en ømhjertet gammel dame, og hvis hun ønsker å tro det, så må du la henne gjøre det.»

Malcolm ville ha funnet seg i mye mer for ikke å ergre søster Fenella, som han elsket med en dyp og ukomplisert hengivenhet.

«Nå, hva var det du ville fortelle meg?» sa hun da Malcolm satte seg på den gamle krakken ved siden av henne.

«Vet du hvem vi hadde besøk av på Ørreten i går kveld? Det var tre herrer som spiste middag, og en av dem var Lord Nugent, Englands lordkansler. Tidligere lordkansler. Og ikke bare det. De stirret hele tida bort på klosteret og var skikkelig nysgjerrige. De spurte om alt mulig rart – hva slags nonner dere var, om dere hadde noen gjester her, hva slags folk det var – og til slutt spurte de om dere noen gang hadde hatt en baby boende –»

«Et spedbarn», innskjøt Asta.

«Ja, et spedbarn. Har dere noen gang hatt et spedbarn boende her?»

Søster Fenella holdt opp med å skrubbe. «Englands lordkansler?» sa hun. «Er du sikker på det?»

«Pappa var sikker, for han hadde sett bilde av ham i avisen og kjente ham igjen. De ville spise for seg selv i Terrassestua.»

«Selveste lordkansleren?»

«Eks-lordkansleren. Søster Fenella, hva er det lordkansleren gjør?»

«Å, han er veldig høyt oppe i systemet, svært betydningsfull. Det ville ikke overrasket meg om han har noe med loven å gjøre. Eller regjeringen. Var han veldig opphøyd og overlegen?»

«Nei. Han var en fornem herre, ja, det var lett å se, men han var hyggelig og vennlig.»

«Og han ville vite …»

«Om dere noen gang hadde hatt et spedbarn boende i klosteret. Han mente vel om det var her for å bli passet på.»

«Og hva sa du til ham, Malcolm?»

«Jeg sa at jeg ikke trodde det. Har dere hatt det noen gang?»

«Ikke i min tid. Du godeste! Jeg lurer på om jeg bør si det til søster Benedicta?»

«Kanskje. Jeg tenkte at han kanskje leter etter et sted å plassere en viktig baby, hvis den trenger å rekonvaleseres. Kanskje det finnes en kongelig baby som vi ikke vet om fordi den var syk, ikke sant, eller kanskje ble blitt av en slange …»

«Hvorfor bitt av en slange?»

«Fordi barnepiken ikke passet på, men kanskje satt og leste i et blad eller snakket med noen, og så kommer denne slangen og hun hører plutselig et skrik, og så snur hun seg, og der er babyen med en slange hengende fast i den. Da ville hun vært ille ute, barnepiken, kanskje hun måtte i fengsel og greier. Og når babyen var helbredet for slangebittet måtte den likevel rekonvaleseres. Derfor leter både kongen og statsministeren og lordkansleren etter et sted å rekonvalesere den på. Og de vil så klart ikke velge et sted som ikke har noen erfaring med babyer.»

«Ja, nettopp», sa søster Fenella. «Det høres logisk ut. Jeg tror virkelig jeg bør fortelle søster Benedicta om det, ja. Hun vil vite hva som må gjøres.»

«Hvis de mente alvor, ville de vel ha kommet hit og spurt, vil jeg tro. Jeg mener, vi ser masse forskjellig på Ørreten, men det var til oss de burde ha kommet, ikke sant?»

«Med mindre de ikke ville at vi skulle vite om det», sa søster Fenella.

«Men dem spurte om jeg av og til snakket med dere, og jeg sa at jeg gjorde det stadig vekk, på grunn av alle jobbene jeg gjør for dere. Så de må ha regnet med at jeg ville si noe, og de ba meg ikke la være.»

«Det er et godt poeng», sa søster Fenella og slapp den siste skrubbede poteten i den store kasserollen. «Men det høres snodig ut. Kanskje de vil skrive til priorinnen i stedet for å ta direkte kontakt. Jeg lurer på om det virkelig er kirkeasyl de er ute etter.»

«Kirkeasyl?» Malcolm smakte på ordet, og så allerede for seg i hodet hvordan det skulle staves. «Hva er det?»

«Jo, hvis noen brøt loven og ble jaktet på av myndighetene, kunne de gå inn i et gudshus og kreve kirkeasyl. Det betyr at de kunne være trygge på at de ikke ville bli arrestert så lenge de ble værende der.»

«Men den babyen kan ikke ha brutt loven. Ikke ennå i hvert fall.»

«Nei. Men det gjaldt flyktninger også. Folk som var i fare uten at de var skyld i det selv. Ingen kunne arrestere dem hvis de var blitt innvilget kirkeasyl. Noen av collegene kunne tidligere gi et lignende asyl til studenter.»

«Den er jo ikke akkurat noen student heller. Babyen, mener jeg. Vil du at jeg skal ta alle disse rosenkålene?»

«Alle utenom to stilker. Dem sparer vi til i morgen.»

Søster Fenella samlet sammen alle de overflødige rosenkålbladene, skar stilkene i fem–seks biter og la alt i en bøtte til grisene.

«Hva har du tenkt å gjøre i dag, Malcolm?» sa hun.

«Jeg skal ut med kanoen min. Elva går litt høyt, så jeg må nok være forsiktig, men jeg har lyst til å vaske kanoen og gjøre den i tipp topp stand.»

«Har du tenkt deg ut på noen lange reiser?»

«Det skulle jeg gjerne ha gjort. Men jeg kan ikke dra fra mamma og pappa, for de trenger min hjelp.»

«De ville vært engstelige for deg.»

«Jeg ville sendt brev.»

«Hvor ville du dratt?»

«Ned elva hele veien til London. Kanskje helt ut til havet. Men jeg tror ikke båten min er noe god til å seile på havet med. Den vil kanskje kantre i en stor bølge. Jeg måtte ha bundet den fast et sted og reist med en annen båt. En dag skal jeg gjøre det.»

«Vil du sende et postkort til oss?»

«Så klart. Eller du kunne blitt med meg.»

«Hvem skulle laget mat for søstrene da?»

«De kunne dratt på piknik. Eller spist på Ørreten.»

Hun lo og klappet i hendene. I det bleke solskinnet som sivet inn gjennom de støvete vinduene, så Malcolm hvor ru og sprukken huden på fingrene hennes var, hvor rød og sår. Hver gang hun dypper dem i varmt vann, må det gjøre vondt, tenkte han, men han hadde aldri hørt henne klage.

Den ettermiddagen gikk Malcolm til skuret på siden av huset og dro presenningen av kanoen. Han inspiserte den fra stevn til akterstavn, skrapte av det grønne slimet som hadde samlet seg i løpet av vinteren og gransket hver centimeter. Påfuglen Norman kom for å se om det var noe å spise, og bruste misfornøyd med fjærene da han skjønte at det ikke var noe.

Alt treverket i La Belle Sauvage var helt og uskadd, men malingen hadde begynt å flasse av, og Malcolm tenkte han skulle skrape av det gamle navnet og skrive det på nytt, bedre. Bokstavene var grønne, men rødt ville synes bedre. Kanskje han kunne gjøre noen småjobber for båtbyggeriet i Medley i bytte mot en liten boks med rødmaling. Han dro kanoen ned den skrånende plenen til elvebredden og lurte et øyeblikk på om han skulle dra rett nedover elva og kjøpslå, men utsatte det til dagen etter og padlet i stedet oppstrøms et lite stykke før han tok til høyre inn i Duke’s Cut, et av de små elveløpene som knyttet sammen elva og Oxford-kanalen.

Han hadde flaks: En kanalbåt var akkurat i ferd med å manøvrere seg inn i slusen, så han smatt inn sammen med den. Iblant måtte han vente i en time mens han prøvde å overtale Mr. Parsons til å betjene slusen bare for ham, men slusevokteren var bestemt når det gjaldt reglementet, samtidig som han nødig ville gjøre mer arbeid enn nødvendig. Men han hadde ikke noe imot at Malcolm ble med en tur opp eller ned hvis en annen båt var på vei igjennom.

«Hvor skal du, Malcolm?» ropte han ned mens vannet fosset ut i motsatt ende og nivået sank.

«På fisketur», ropte Malcolm tilbake.

Det var det han pleide å si, og av og til var det sant. Men i dag klarte han ikke å få boksen med rødmaling ut av hodet, og han tenkte at han skulle padle ned til krambua i Jericho, bare for å få en idé om prisen. Det kunne selvfølgelig hende at de ikke hadde noe, men han likte seg i krambua uansett.

Da han var ute i kanalen, padlet han jevnt forbi hageparseller og lekeplasser som hørte til skolen, til han kom til den nordlige utkanten av Jericho: små rekker av murhus hvor arbeiderne fra trykkeriet eller jernverket bodde med familiene sine. Strøket var nå delvis overtatt av middelklassen, men det hadde stadig gamle krokveier og mørke smug, en forlatt gravlund og en kirke med et italienskinspirert klokketårn som sto vakt over båtbyggeriet og krambua.

Det gikk en trekkvei på vestsiden av vannet – til høyre for Malcolm – men den trengte å bli ryddet. Det vokste tett med vannplanter langs bredden, og da Malcolm saktnet farten, skimtet han en bevegelse blant sivene. Han lot kanoen drive til den stanset og gled deretter inn mellom de stive stenglene og så en stor toppdykker kare seg opp til trekkveien, vagge klosset over, for så å slippe seg ned i den lille bakevjen på motsatt side. Så stille han kunne, manøvrerte Malcolm kanoen svært langsomt inn mellom sivene og så fuglen riste på hodet og svømme over vannet til maken sin.

Malcolm hadde hørt at det fantes toppdykkere her, men han hadde bare halvveis trodd på det. Nå hadde han bevis. Han skulle definitivt komme tilbake litt senere på året for å se om de hekket.

Sivene var høyere enn ham der han satt i kanoen, og hvis han holdt seg fullstendig i ro, ville han antagelig ikke kunne bli sett. Han hørte stemmer bak seg, en mann og en kvinne, og satt som en statue mens de gikk forbi, oppslukt av hverandre. Han hadde passert dem for en stund siden: et kjærestepar som spaserte hånd i hånd mens daimonene deres, to små fugler, fløy et lite stykke foran dem, stanset for å hviske til hverandre, og fløy videre igjen.

Malcolms daimon, Asta, var en isfugl, og satt på båtripa. Da kjæresteparet hadde gått forbi, fløy hun opp på skulderen hans og hvisket. «Mannen rett der borte – se …»

Malcolm hadde ikke lagt merke til ham. Noen meter foran ham på trekkveien, så vidt synlig mellom sivene, sto en mann i regnfrakk og grå filthatt under et eiketre. Det så ut som om han søkte ly for regnet, bortsett fra at det ikke regnet. Frakken og hatten hadde omtrent samme farge som den sene ettermiddagen: Han var like vanskelig å få øye på som toppdykkerne – vanskeligere, faktisk, tenkte Malcolm, fordi han ikke hadde en fargerik fjærtopp.

«Hva er det han gjør?» hvisket Malcolm.

Asta ble til en flue og fløy så langt hun kunne bort fra Malcolm. Hun stanset da det begynte å gjøre vondt og landet på toppen av et sivaks, sånn at hun kunne se mannen tydelig. Han prøvde å være så lite iøynefallende som mulig, men han var så håpløs og keitete at han like gjerne kunne ha viftet med et flagg.

Asta så daimonen hans – en katt – bevege seg rundt i de laveste greinene på eiketreet, mens han sto under og så seg til begge kanter langs trekkveien. Så laget katten en lav lyd, mannen kikket opp og hun hoppet ned på skulderen hans – men idet hun gjorde det, glapp noe ut av munnen hennes.

Mannen utstøtte en forskrekket lyd, og daimonen sprang ned på bakken. De begynte febrilsk å lete under treet, i det pistrete gresset ved vannkanten.

«Hva var det hun mistet?» hvisket Malcolm.

«Det så ut som en nøtt. På størrelse med en nøtt.»

«Så du hvor den ble av?»

«Jeg tror det. Jeg tror den traff roten av treet og spratt inn under busken der. Se, nå later de som om de ikke leter etter den …»

Ganske riktig. Det kom noen andre langs trekkveien, en mann og hundedaimonen hans, og mens mannen i regnfrakken ventet på at de skulle gå forbi, lot han som om han stirret på armbåndsuret sitt, ristet på armen, lyttet til det, ristet på armen igjen, tok uret av og trakk det opp … Men med det samme den andre mannen hadde gått forbi, festet mannen i den grå frakken uret på håndleddet igjen og begynte å lete etter gjenstanden som daimonen hans hadde mistet. Han var nervøs, det var lett å se, og daimonen ba om unnskyldning med hele kroppsspråket. Sammen så de ut som et bilde på fortvilelse.

«Kanskje vi bør gå og hjelpe dem», sa Asta.

Malcolm nølte. Han kunne fortsatt se toppdykkerne, og han hadde veldig lyst til å iaktta dem, men det virket som om mannen trengte hjelp, og han var sikker på at Asta med sine skarpe øyne ville oppdage gjenstanden, hva det nå enn var. Det ville bare ta et minutt eller to.

Men før han rakk å gjøre noe som helst, bøyde mannen seg, løftet opp kattedaimonen og gikk raskt av sted bortover trekkveien, som om han hadde bestemt seg for å gå og hente hjelp. Straks rygget Malcolm kanoen ut av sivene og padlet bort til stedet under eiketreet hvor mannen hadde stått. Et øyeblikk senere hadde han hoppet ut med linen, og Asta pilte over stien i form av en mus og inn under busken. Det raslet i blader, ble stille, mer rasling, mer stillhet, mens Malcolm så mannen nå frem til den lille gangbroen av jern som ledet over til torget, og gå opp trappen. Så fortalte et opprømt pip Malcolm at Asta hadde funnet den, og hun kom byksende tilbake i form av et ekorn, sprang opp armen hans og opp på skulderen og slapp noe ned i hånden hans.

«Det må være denne», sa hun. «Det må det bare.»

Ved første blikk var det en eikenøtt, men den var forunderlig tung, og da han så nøyere på den, oppdaget han at den var skåret ut av et stykke tre med jevne, smale årer. To stykker, faktisk: et for skålen, med en overflate som var skåret ut til en nøyaktig kopi av de ru, overlappende skjellene på skålen til en virkelig eikenøtt, og farget i en lysegrønn nyanse, og et for selve nøtten, som var blankpolert og vokset i en perfekt, skinnende lysebrun farge. Den var nydelig, og Asta hadde rett: Det måtte være denne mannen hadde mistet.

«Vi må ta ham igjen før han kommer over broa», sa han og satte foten ned i kanoen, men Asta sa: «Vent. Se der.»

Hun var blitt til en ugle, som hun alltid ble når hun ville se noe klart og tydelig. Hun stirret med det flate ansiktet utover kanalen, og da Malcolm fulgte blikket hennes, så han mannen nå ut på midten av gangbroen og nøle, fordi en annen mann hadde gått opp fra motsatt side, en kraftig mann kledd i svart med en lettbeint revetispe som daimon. Malcolm og Asta kunne se at den andre mannen kom til å stanse mannen med regnfrakken, og at mannen med regnfrakken var redd.

De så ham snu og ta et raskt skritt eller to og stanse opp igjen, fordi en tredje mann hadde dukket opp bak ham på broen. Han var tynnere enn den første mannen, og han var også kledd i svart. Daimonen hans var en stor fugl av et eller annet slag og satt på skulderen hans. Begge mennene så fryktelig selvsikre ut, som om de hadde nok av tid til å gjøre akkurat hva de ville. De sa noe til mannen med regnfrakken, og grep ham i hver sin arm. Han strittet imot et nytteløst øyeblikk, så virket det som om han sank sammen, men de holdt ham oppreist og fulgte ham over broen, ned på det lille torget under kirketårnet og ut av syne. Kattedaimonen hans skyndte seg etter dem, nedslått og fortvilet.

«Legg den i den innersteste lomma du har», hvisket Asta.

Malcolm stakk eikenøtten i innerlomma på jakka og satte seg forsiktig. Han skalv.

«De arresterer ham», hvisket han.

«De var ikke politifolk.»

«Nei. Men de var ikke ranere. De virket helt rolige, som om de hadde lov til å gjøre akkurat som de ville.»

«Det er best vi drar hjem», sa Asta. «I tilfelle de så oss.»

«De brydde seg ikke med å se seg rundt engang», sa Malcolm, men han var enig med henne: De burde dra hjem.

De snakket lavt sammen mens han padlet raskt tilbake mot Duke’s Cut.

«Jeg skal vedde på at han er spion», sa hun.

«Det kan være. Og de mennene –»

«KDR.»

«Hysj!»

KDR sto for Den konsistoriale disiplinærretten, eller Konsistorialretten, en kirkelig etterretningstjeneste som tok seg av kjetteri og vantro. Malcolm visste ikke mye om den, men han visste hvilken kvalmende redsel KDR kunne frembringe, fordi han en gang hadde hørt noen gjester diskutere hva som kunne ha skjedd med en mann de kjente, en journalist: Han hadde stilt for mange spørsmål om KDR i en rekke artikler, og så plutselig forsvunnet. Redaktøren i avisen hans var blitt arrestert og fengslet for å motarbeide systemet, men journalisten ble aldri sett igjen.

«Vi må ikke si noe om dette til søstrene», sa Asta.

«Særlig ikke til dem», istemte Malcolm.

Det var ikke lett å forstå, men Den konsistoriale disiplinærretten var på et vis på samme side som de milde søstrene i Godstow nonnekloster. Begge var en del av kirken. Den eneste gangen Malcolm hadde sett søster Benedicta opprørt, var da han hadde spurt henne om det en dag.

«Dette er mysterier vi ikke må rote i, Malcolm», hadde hun sagt. «De er for dype for oss. Men den hellige kirken kjenner Guds vilje og hva som må gjøres. Vi må fortsette å være glad i hverandre og ikke stille for mange spørsmål.»

Den første delen var lett nok for Malcolm, som var glad i det meste han visste om, men den andre delen var vanskeligere. Likevel spurte han ikke mer om KDR.

Det var nesten mørkt da de kom hjem. Malcolm slepte La Belle Sauvage opp av vannet og inn i skuret på siden av vertshuset, så skyndte han seg inn med verkende armer og løp opp på rommet sitt.

Han slapp jakka på gulvet, sparket skoene inn under senga og slo på lampen på nattbordet mens Asta strevde med å dra eikenøtten ut av den innersteste lomma. Da han holdt den i hendene, snudde og vendte han på den mens han gransket den nøye.

«Se hvordan den er skåret ut!» sa han imponert.

«Prøv å åpne den.»

Han var allerede i gang da hun sa det og vred eikenøtten i skålen uten hell. Den lot seg ikke skru av, så han prøvde hardere, og så forsøkte han å dra den av, men det gikk heller ikke.

«Prøv å vri den andre veien», sa Asta.

«Da strammer jeg den bare enda mer», sa han, men han prøvde, og det gikk. Gjengene gikk motsatt vei.

«Det har jeg aldri sett før», sa Malcolm. «Snodig.»

Gjengene var så smale og fine at han måtte skru sikkert ti ganger før de to delene gikk fra hverandre. Inni lå et papirark, brettet så lite som det var mulig, av den slags tynt papir som bibler ble trykket på.

Malcolm og Asta så på hverandre. «Dette er noen andres hemmelighet», sa han. «Vi bør ikke se på det.»

Han åpnet arket likevel, svært forsiktig for ikke å rive i det skjøre papiret, men det var ikke skjørt i det hele tatt – det var slitesterkt.

«Hvem som helst kunne ha funnet det», sa Asta. «Flaks for ham at det var oss.»

«På en måte», sa Malcolm.

«I hvert fall var det flaks for ham at han ikke hadde den på seg da han ble arrestert.»

På arket sto det skrevet i blekk med knudrete skrift:

Vi vil nå at du skal rette oppmerksomheten mot en annen sak. Du kjenner sikkert til at et Rusakov-felts eksistens betinger tilstedeværelsen av en beslektet partikkel, men så langt har vi ikke klart å finne en slik partikkel. Når vi prøver å måle på én måte, viker substansen unna og ser ut til å foretrekke en annen, men når vi prøver en annen måte, har vi ikke noe mer hell med oss. Et forslag fra Tokojima ser for oss ut til å være løfterikt, selv om det blir avvist som søkt av de fleste parter, og vi vil gjerne at du skal bruke alethiometeret og prøve å oppdage en forbindelse mellom Rusakov-feltet og fenomenet som uoffisielt kalles Støv. Det bør være unødvendig å advare deg om faren dersom disse undersøkelsene skulle tiltrekke seg oppmerksomhet fra den andre siden, men vær klar over at de også er i ferd med å iverksette et større forskningsprogram rundt dette temaet. Trå varsomt.

«Hva betyr det?» sa Asta.

«Det har noe med et felt å gjøre. Som et magnetfelt, tipper jeg. De høres ut som eksperimentelle filosofer.»

«Hva tror du de mener med ’den andre siden’?»

«KDR. Det må det være, siden det var dem som jaktet på mannen.»

«Og hva er et alet… et alte…»

«Malcolm!» lød morens stemme nedenfra.

«Kommer», ropte han og brettet arket sammen igjen før han la det varsomt tilbake i eikenøtten og skrudde den igjen. Han stakk den inn i en av de rene sokkene i kommoden og løp ned for å gjøre kveldsarbeidet.

Det var alltid mye å gjøre lørdag kveld, så klart, men i dag var samtalene dempet: Det rådet en nervøs forsiktighet i lokalet, og folk var stillere enn vanlig mens de sto i baren eller satt ved bordene og spilte domino eller brettspill med mynter. I et øyeblikks pause spurte Malcolm faren om årsaken.

«Hysj», sa faren og bøyde seg over baren. «De to mennene borte ved peisen. KDR. Ikke se nå. Pass på hva du sier når du er i nærheten av dem.»

Malcolm følte et gys av redsel som nesten var hørbart, som når tuppen av en trommestikke blir dratt over en cymbal.

«Åssen vet du at de er det?»

«Fargene på slipsene. Man skjønner det uansett. Se på folkene rundt dem. – Ja, Bob, hva kan jeg skaffe deg?»

Mens faren tappet et par halvlitere øl til en kunde, samlet Malcolm sammen tomme glass på en passende uanselig måte, og han var glad for å se at han fortsatt var stø på hendene. Så følte han et lite støt av Astas frykt. Hun var en mus på skulderen hans, og hun hadde sett direkte på mennene ved peisen, og oppdaget at de stirret på henne. De var mennene fra broen.

Og så vinket en av dem med en krokete finger.

«Unge mann», sa han. Han snakket til Malcolm.

Malcolm snudde hodet og så ordentlig på dem for første gang. Mannen som snakket, var en rødmusset, kraftig mann med dyptsittende brune øyne: den første mannen fra broen.

«Ja, sir?»

«Kom hit et øyeblikk.»

«Kan jeg skaffe deg noe, sir?»

«Kanskje, kanskje ikke. Nå skal jeg stille deg et spørsmål, og du skal fortelle sannheten, er det greit?»

«Det gjør jeg alltid, sir.»

«Nei, det gjør du ikke. Ingen gutter snakker sant bestandig. Kom hit – kom litt nærmere.»

Han snakket ikke høyt, men Malcolm visste at alle i nærheten, og spesielt faren, lyttet intenst. Han gikk bort til der mannen satt og vinket, stilte seg ved siden av stolen hans, og kjente duften av etterbarberingsvann som drev mot ham. Mannen var kledd i en mørk dress og hvit skjorte, med et marineblått og okerfarget stripete slips. Revedaimonen lå ved føttene hans med vidåpne, stirrende øyne.

«Ja, sir?»

«Jeg regner med at du legger merke til de fleste menneskene som kommer hit, stemmer ikke det?»

«Jeg gjør vel det, sir.»

«Du kjenner stamkundene?»

«Ja, sir.»

«Du ville ha merket det hvis det kom en fremmed?»

«Jeg ville nok det, sir.»

«Nå lurer jeg på om du så denne mannen komme inn på Ørreten for noen få dager siden?»

Han holdt opp et fotogram. Malcolm kjente igjen ansiktet med en gang. Det var en av mennene som hadde kommet sammen med lordkansleren: mannen med den svarte barten.

Så kanskje dette ikke kom til å dreie seg om mannen på trekkveien og eikenøtten. Han passet på å holde ansiktet uttrykksløst og behersket.

«Ja, jeg så ham, sir», sa Malcolm.

«Hvem var han sammen med?»

«To andre menn, sir. En eldre herre og en annen som var tynn og høy.»

«Kjente du igjen noen av dem? Har du sett bilde av dem i avisen eller noe sånt?»

«Nei, det gjorde jeg ikke, sir», sa Malcolm og ristet langsomt på hodet. «Jeg kjente ikke igjen noen av dem.»

«Hva var det de snakket om?»

«Tja, jeg liker ikke å lytte til gjestenes samtaler, sir. Pappa har sagt at det er uhøflig, så …»

«Man kan ikke la være å overhøre ting, kan man vel?»

«Nei, det er sant.»

«Så hva overhørte du at de sa?»

Mannens tone var blitt stadig roligere og trakk Malcolm nærmere. Samtalen ved bordet like ved hadde så godt som opphørt, og han visste at det ville være mulig å høre alt han sa helt bort til bardisken.

«De snakket om rødvinen, sir, om hvor god den var. De bestilte en ny flaske til maten.»

«Hvor satt de?»

«I Terrassestua, sir.»

«Og hvor er det?»

«Ned den korridoren. Det er litt kaldt der inne, så jeg spurte om de hadde lyst til å komme inn hit ved peisen, men det ville de ikke.»

«Syntes du det var litt rart?»

«Gjester gjør alle mulige ting, sir. Jeg tenker ikke så mye over det.»

«Så de ville ha det litt privat?»

«Det er en mulighet, sir.»

«Har du sett noen av mennene siden?»

«Nei, sir.»

Mannen trommet med fingrene på bordet. «Og hva heter du?» sa han etter en pause.

«Malcolm, sir. Malcolm Polstead.»

«OK, Malcolm. Av sted med deg.»

«Takk, sir», sa Malcolm og prøvde å holde stemmen stø.

Mannen hevet stemmen litt og så seg rundt. Med det samme han begynte å snakke, ble alle tause, som om de hadde ventet på at det skulle skje.

«Dere hørte hva jeg spurte unge Malcolm om. Det er en mann vi har et sterkt ønske om å spore opp. Jeg kommer til å henge opp et bilde av ham på veggen ved siden av bardisken om et øyeblikk, slik at dere alle kan ta en titt på det. Hvis noen av dere vet noe om denne mannen, ta kontakt med meg. Mitt navn og min adresse står også på arket. Merk dere mine ord. Dette er en viktig sak. Det forstår dere sikkert. Hvis noen av dere ønsker å snakke med meg om denne mannen, kan dere gjøre det etter å ha sett på bildet. Jeg blir sittende her.»

Den andre mannen tok arket og festet det med tegnestifter til korktavlen, hvor det fra før hang oppslag om dansetilstelninger, gårdsauksjoner, kortspillturneringer og så videre. For å gjøre plass, rev han ned et par andre oppslag uten å se hva de dreide seg om.

«Hei», sa en mann som sto i nærheten med en stor hundedaimon som reiste bust. «Heng opp de notisene, dem som du nettopp reiv ned.»

Mannen fra KDR snudde seg og så på ham. Kråkedaimonen hans slo ut med vingene og utstøtte et lavt kraa.

«Hva var det du sa?» spurte den første KDR-mannen, han som hadde stått ved peisen.

«Jeg sa til kompisen din at han skulle henge opp de notisene som han nettopp reiv ned. Det er vår oppslagstavle, ikke deres.»

Malcolm trakk seg inn mot veggen. Gjesten som hadde snakket, het George Boatwright, en rødmusset og krakilsk fergemann som Mr. Polstead hadde måttet kaste ut av Ørreten fem–seks ganger, men han var en rettskaffen mann, og han hadde aldri kjeftet på Malcolm. Det var en dyp stillhet i baren, og selv gjestene i andre deler av vertshuset var blitt oppmerksomme på at noe var i gjære, og hadde kommet til døråpningen for å se på.

«Rolig, George», mumlet Mr. Polstead.

Den første KDR-mannen tok en slurk av brantwijnen sin. Så kikket han på Malcolm og sa: «Malcolm, hva heter denne mannen?»

Men før Malcolm rakk å tenke på hva han skulle si, svarte Boatwright selv med høy og kraftig stemme: «George Boatwright er navnet mitt. Ikke prøv å stille guttungen til veggs. Det er det bare kujoner som gjør.»

«George…» sa Mr. Polstead.

«Nei, Reg, jeg snakker for meg sjøl», sa Boatwright. «Og jeg vil gjøre dette også», tilføyde han, «siden det virker som om den gretne vennen din ikke hørte hva jeg sa.»

Han strakte ut hånden, rev ned arket og krøllet det sammen før han kastet det inn i peisen. Så reiste han seg og ble stående og svaie litt midt i rommet mens han glodde stygt på KDR-lederen. Malcolm beundret ham stort akkurat da.

Så reiste KDR-mannens revedaimon seg. Hun travet elegant ut fra under bordet og ble stående helt stille med den buskete halen rett ut bak seg mens hun stirret Boatwrights daimon rett inn i øynene.

Boatwrights daimon, Sadie, var mye større. Hun var en stridslysten kjøter, dels Staffordshire terrier, dels schæfer, dels ulv for alt Malcolm visste, og nå virket det etter alt å dømme som om hun verket etter en slåsskamp. Hun sto tett inntil Boatwrights bein med strittende pels, leppene trukket bakover og halen langsomt svingende, mens en dyp knurring drev opp av strupen hennes som fjern torden.

Asta krøp inn under Malcolms krage. Slåsskamper mellom voksne daimoner var ikke noe ukjent fenomen, men Mr. Polstead tillot aldri at det gikk så langt inne på vertshuset.

«George, det er best du går nå», sa han. «Kom igjen nå, stikk. Kom tilbake når du er edru.»

Boatwright snudde dorskt på hodet, og Malcolm ble urolig da han så at mannen virkelig var full, for han var litt ustø og måtte ta et lite skritt for å gjenvinne balansen – men så oppdaget alle det samme. Ustøheten skyldtes ikke at Boatwright hadde drukket – den skyldtes frykten i daimonen hans.

Noe hadde gjort henne livredd. Den brutale tispa som hadde satt tennene i pelsen på så mange andre daimoner, krøp skjelvende og klynkende sammen da reven nærmet seg langsomt. Boatwrights daimon falt sammen på gulvet og rullet seg rundt, og Boatwright rygget bakover mens han prøvde å holde daimonen sin og unngå at reven satte de dødelige hvite tennene sine i den.

Mannen fra KDR mumlet et navn. Reven sto stille, så rygget den et skritt. Boatwrights daimon lå sammenkrøllet på gulvet og skalv, og Boatwrights uttrykk var ynkelig. Etter et raskt blikk på ham foretrakk Malcolm å la være å se, for å unngå å bli vitne til Boatwrights skam.

Den nette lille revetispa trippet grasiøst tilbake til bordet og la seg.

«George Boatwright, gå utenfor og vent på oss», sa mannen fra KDR, og nå var han så dominerende at ingen tenkte så mye som et øyeblikk at Boatwright ikke ville lystre og stikke av. Mens han strøk og halvt løftet den livredde daimonen sin, som glefset etter ham og bet ham så han begynte å blø, trasket Boatwright nedslått mot døren og gikk ut i mørket utenfor.

Den andre KDR-mannen tok et nytt oppslag ut av dokumentmappen sin og hengte det opp som det første. Så drakk de to opp drinkene sine i ro og mak, før de hentet jakkene og gikk ut for å ta seg av den forkomne fangen. Ingen sa et ord.