Siri Hustvedt

Hva er vi?

Foredrag om menneskets vilkår

Oversatt av Knut Johansen

Om forfatteren

Siri Hustvedt (1955) har norske foreldre og er født og oppvokst i Northfield i Minnesota.

Hustvedt tok artium ved Katedralskolen i Bergen og har doktorgraden i litteratur ved Columbia University, New York. Hun har et stort og beundrende publikum, og bøkene hennes er oversatt til en rekke språk. Alle Hustvedts romaner er kommet på norsk: Med bind for øynene (1992), Lily Dahls fortryllelse (1997), Det jeg elsket (2002), Når du ser meg (2008), Sommeren uten menn (2011) og Denne flammende verden (2014) og Minner om fremtiden (2019), samt essaysamlingene En bønn for eros (2008), Den skjelvende kvinnen (2011), Livet, tanken, blikket (2013), Kvinne ser på menn som ser på kvinner (2017) og På sviktende grunn (2018). Hustvedt er en ettertraktet foredragsholder innen kunst, litteratur og vitenskap. Hun er bosatt i Brooklyn, New York, sammen med sin mann, forfatteren Paul Auster.

© Tine Poppe

Om oversetteren

Knut Johansen (født 1944) har oversatt skjønnlitteratur av bl.a. Rudyard Kipling, Thomas Hardy, A.S. Byatt, Colson Whitehead samt sakprosa av Søren Kierkegaard, Charles Darwin, Oliver Sacks, Siri Hustvedt. Mottok Bokklubbenes oversetterpris i 2002 og den internasjonale «Aurora Borealis»-prisen for fremragende oversettelse av sakprosa i 2005.

Om boken

Forfatteren Siri Hustvedt er høyt respektert for sin innsikt i nevrologi, feminisme, kunstkritikk og filosofi. Hva er vi? inneholder ni essays. Tematikken spenner vidt, fra «Hvorfor den historien og ikke en annen?» til «Å huske i kunsten: det horisontale og det vertikale», til «Selvmord og selvbevissthetens drama» og «Jeg gråt i fire år, og da jeg holdt opp, var jeg blind». Alle essayene er publisert tidligere i svært forskjellige sammenhenger. Samlingen viser nye og interessante sider ved det spørsmålet som går igjen i alt Siri Hustvedt skriver: Hva vil det si å være et menneske?

Hva er vi? Foredrag om menneskets vilkår er tredje del av den kritikeroste essaysamlingen Kvinne ser på menn som ser på kvinner som utkom i sin helhet i USA i 2016. Første del, Kvinne ser på menn som ser på kvinner, utkom på norsk i 2017. Andre del, På sviktende grunn, utkom på norsk i 2018.

Tilbakemeldinger vedrørende denne boken kan sendes til ebok@aschehoug.no

Oversetteren er medlem av Norsk Oversetterforening.

Originalens tittel: What Are We?, publisert som del III i

A Woman Looking at Men Looking at Women.

Copyright © 2016 by Siri Hustvedt

Hva er vi? er del III i Siri Hustvedts store essaysamling

A Woman Looking at Men Looking at Women, utgitt i USA i ett bind i 2016.

Del II, The Delusions of Certainty, ble utgitt på norsk med tittelen

På sviktende grunn (2018)

Del I, A Woman Looking at Men Looking at Women, ble utgitt på norsk med tittelen Kvinne ser på menn som ser på kvinner (2017)

Norsk utgave © 2020 H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard), Oslo

www.aschehoug.no

Tilrettelagt for EPUB av Type-it AS, Trondheim 2020

ISBN 978-82-03-26853-3

Forord

Åtte av de ni essayene i denne boken er foredrag jeg har holdt på akademiske konferanser. Det eneste unntaket er «Å bli andre», en tekst om speilberøringssynestesi som jeg skrev til en antologi om temaet, Mirror-Touch Synaesthesia: Thresholds of Empathy in Art; den ble utgitt på Oxford University Press i 2017 og inneholdt bidrag fra kunstnere, naturvitere og folk fra humaniora. De andre tekstene ble fremført for et publikum som besto av folk fra det ene eller det andre fagfeltet, eller for forsamlinger som omfattet folk fra flere disipliner. Da jeg skrev disse foredragene, var jeg altså så heldig at jeg kunne gå ut fra at de som hørte på, satt inne med visse bestemte kunnskaper, og dette betyr at en del av tankegodset og vokabularet kan være fremmed for uinnvidde lesere. I 2012 var jeg Johannes Gutenberg-stipendiat ved Johannes Gutenberg-universitetet i Mainz i Tyskland. En av pliktene mine var å holde åpningstalen på det årlige møtet for Det tyske selskap for Amerikastudier. «Grenseland: første-, annen- og tredjepersonseventyr i kryssende disipliner» drøfter de problemene enhver person stilles overfor som lever i to eller flere intellektuelle kulturer. Alfred Hornung, en professor i Mainz, har utvist stor interesse for å lette dialogen mellom humaniora og naturvitenskapen, og det finnes nå et ph.d.-program i «Life Sciences, Life Writing» ved universitetet.

«Hvorfor den historien og ikke en annen?» begynte som Southbank Centre-forelesningen ved London Literature Festival i juli 2012, men ble senere revidert for å inngå som mitt bidrag i en litteraturvitenskapelig bok, Zones of Focused Ambiguity in Siri Hustvedt’s Works: Interdisciplinary Essays, redigert av Johanna Hartmann, Christina Marks og Hubert Zapf og utgitt i 2016. Jeg fremførte «Filosofi betyr noe når det er snakk om hjernen» i Cleveland, Ohio i 2012 på International Neuroethics Conference: Brain Matters 3, organisert av The Cleveland Clinic. «Jeg gråt i fire år, og da jeg sluttet, ble jeg blind» ble holdt i Paris på Société de Neurophysiologies vintermøte i 2013. Begge foredragene drøfter mysteriene med hysteri eller konversjonslidelse, en sykdom som på dramatisk vis kaster lys over psyke/soma-dilemmaet, og i begge tilfeller inviterte arrangementskomiteen for konferansen meg fordi de hadde lest min bok Den skjelvende kvinnen – eller Historien om nervene mine, hvor jeg utforsker tvetydighetene i nevrologiske diagnoser i et tverrfaglig perspektiv.

I Oslo i september 2011 fremførte jeg «Selvmord og selvbevissthetens drama» for The International Association for Suicide Prevention (IASP). Den versjonen av foredraget ble publisert av Suicidology Online i 2013 og revidert til denne boken. Det bygger på verker innen sosiologi, nevrobiologi, historie, genetikk, statistikk, psykologi og psykiatri. Jeg hadde halvannet år på å forberede foredraget, og i løpet av den tiden slukte jeg mengdevis av bøker om temaet. Jeg regner meg i dag som heldig som fikk oppdraget, som tvang meg til å tenke grundig gjennom noe jeg ikke hadde tenkt grundig på før. Selvmord er et sørgelig tema, men det er få mennesker som ikke er berørt av det. «Hvorfor drepe seg selv?» er et dypt spørsmål som det fortsatt ikke finnes noe enkelt svar på.

Tidlig i juni 2014 var jeg et av omkring tyve mennesker på et tredagers symposium holdt på Villa Vigoni over Comosjøen kalt «As If – Figures of Imagination, Simulation, and Tranportation in Relation to the Self, Others and the Arts». Representanter for begge kulturer var til stede. Vi hørte bidrag fra forskere innen estetikk, arkitektur, filosofi, psykiatri, psykoanalyse og nevrovitenskap. Det var en nevrokirurg blant oss som holdt en fascinerende innledning om korrektiv kirurgi for barn som ble født med deformerte kranier. Enda så blandet selskapet var, ble samtalene livlige. Forsto vi hverandre til fullkommenhet alle sammen? Fikk alle de tilstedeværende med seg alle poengene jeg håpet å kaste lys over i mitt innlegg «Streiftog i konjunktiv: å tenke gjennom imaginære ords kroppsliggjorte virkelighet»? Nei, jeg tror ikke det. Forsto jeg helt og fullt arkitektens dunkle innlegg? Nei. Ikke desto mindre forlot jeg konferansen med en følelse av at i det minste i de tre dagene på det fortryllende stedet var kløften mellom naturvitenskapene og humaniora blitt litt smalere. «Å huske i kunsten» er et foredrag jeg holdt for et tverrfaglig symposium i Finland kalt «Memory Symposium – From Neurological Underpinnings to Reminiscences in Culture», arrangert av Signe og Ane Gyllenbergs stiftelse.

Det siste essayet i denne boken var åpningsforedraget under en internasjonal konferanse om Søren Kierkegaards verk, avholdt ved Københavns Universitet i anledning tohundreårsjubileet for hans fødsel i mai 2013. Den store danske filosofen har vært en intim del av mitt liv siden jeg var barn, og jeg hoppet på sjansen til å skrive om ham. Nok en gang kom innbydelsen så god tid i forveien for selve foredraget at jeg hadde rikelig tid til å fordype meg på nytt i S.K.s lidenskapelige, grusomt vanskelige, vanvittig irriterende, men sublime verden. For første gang leste jeg imidlertid også sekundærlitteratur om filosofen. Kierkegaard-forskningen er en kultur i seg selv, en veritabel papirmølle som spyr ut tusenvis av sider med kommentarer til de mange tusen sidene Kierkegaard etterlot seg. Det finnes superbe bøker om S.K. Jeg siterer fra noen av dem i foredraget, og Søren Kierkegaard Forskningscenteret, som har utgitt den samlede utgaven av forfatterens skrifter, er intet mindre enn et forbilde på vitenskapelig strenghet.

Det å fordype seg ikke bare i verker av, men også om Kierkegaard tjente imidlertid til å skjerpe ironien omkring forfatteren selv, hvis sviende utfall mot privatdosenter og fariseiske lærde som sitter bøyd over sine paragrafer og fotnoter, spiller en vesentlig rolle i hans spesielle form for komedie. Ved siden av den pene stabelen av beundringsverdig litteratur om S.K. er det en fjellkjede av tørre, lett forglemmelige, ubetydelige, pompøse og dårlig skrevne artikler som forvandler mannens kvikke briljans til treg, trettende kjedsommelighet. Foredraget mitt var til dels skrevet som en reaksjon på disse haugene av professoral kjedsommelighet. Jeg ville at artikkelen min skulle spille på Kierkegaards formelle, ofte romanaktige strategier, ape etter de pseudonyme poseringene og vise at filosofien hans også lever i prosastilen selv, i dens strukturer, bilder og metaforer. Jeg skrev i førsteperson fordi S.K. insisterer på at førsteperson er stedet der menneskelig forvandling skjer. Jeg ironiserer iblant over Kierkegaards ironi. Foredraget er veldig leselig, mener jeg. Ikke desto mindre ble det skrevet for Kierkegaard-forskere, og det er vittigheter og referanser i det som utvilsomt vil gå tapt for dem som ikke personlig har kjempet med forfatteren.

«Kierkegaards pseudonymer og fiksjonens sannheter» er ikke blitt publisert før nå. Etter å ha arbeidet i dagevis med fotnotene mine for å tilpasse dem til de særdeles presise kravene som et Kierkegaard-tidsskrift stiller, kikket jeg på forfatterinstruksen en gang til og ble rystet over å oppdage at de ikke antok artikler skrevet i førsteperson! Et tidsskrift viet en filosof som gikk i bresjen for «jeg»-et og hin enkelte, ville åpenbart ikke ha noe med noen annens «jeg» å gjøre. Når rett skal være rett, fortalte en Kierkegaard-forsker jeg kjenner meg at han trodde det ville ha blitt gjort et unntak i mitt tilfelle, men det var jeg ikke klar over på det tidspunktet. Det viser seg at selv innen Kierkegaard-forskningen er det minst to kulturer. Religiøse og verdslige kierkegaardianere er ikke på bølgelengde, men det er andre fundamentale uenigheter blant tilhengerne også. Men hvor morsomt ville det vært om det hadde hersket allmenn enighet?

S.H.