Christian Valeur

Pusling

© 2012 H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard), Oslo
www.aschehoug.no

Tilrettelagt for eBok av Type-it AS, Trondheim 2012

ISBN 978-82-03-35314-7

HJØRNENE

SHIFT

1:    Vi blir ikke sinte. Vi forbinder sinne med smålighet, og smålighet med idioti. Vi er så privilegerte og rause og forståelsesfulle og verdige at vi umulig kan oppføre oss som idioter. Vi er ikke sinte. På vårt aller sinteste fortsetter vi å holde ord tilbake.

2:    Vi skal bli sinte! Vi skal finne sinne! Vi skal finne et språk for sinne! Hvis vi finner sinne vil det kanskje svekke vårt vemodige inntrykk av verden. Vi skal rope mer!

3:    Men. Vi må ikke glemme å ha det gøy. Tilværelsen er absurd. Og du og jeg er absurde. Derfor skal vi først og fremst kose oss. Det er deilig å kose seg. Det er livgivende å le.

4:    Dette er et forsøk. Det er dette som er letingen, som er prøvingen og feilingen. Det er dette som er løsningen. VÅR FREDELIGE LØSNING!

KANTENE

!=!

Denne rekken av hendelser starter med et grovt overtramp.

Kvinne: (stønn)

Nå tror du kanskje at jeg skal bruke mye tid på mennesket som utfører overtrampet, men nei, ellers takk. Vi vil ikke se så mye til den som tramper. Hun har blodåre-føtter med små, inngrodde negler. Hun har hatt fotsopp.

Nei, vi vil mye heller se mannen som om ikke altfor lenge kommer til å bli tråkket på. Akkurat nå sitter han i sokkelesten på et kjøkken en søndag formiddag og legger puslespill. Utenfor kjøkkenvinduet hans er det vår og fuglekvitter. På kjøkkenbordet er det solskinn, to hender og brikker.

At mannen legger puslespill, legger tydelige føringer. Vi antar umiddelbart at å pusle med puslespill er viktig for mannen, ellers ville han ikke introdusert seg på denne måten, sittende ved et puslespill.

Men stopp.

Hvem sier at mannen har et bevisst forhold til at han på nåværende tidspunkt bedriver en slags introduksjon av seg selv? Ikke jeg. Ser du ikke hvordan mannen tror at han er alene i rommet? Nå gnir han innsiden av høyre tommelfinger mot innsiden av høyre nesebor. Og så drar han tommelen langs låret sitt.

Mannen: (taus)

Nei, for mannen selv er ikke dette en introduksjon. Men for oss er det her det starter.

Dette er første gang vi tenker: Denne mannen lager ikke bråk.

Mannen: (stille)

Det store spørsmålet foreløpig er: Sitter den sittende mannen og venter på et overtramp? Har han bevisst eller ubevisst lagt opp til at overtrampet skal finne sted? Venter busepelleren på en nedtramping?

Og det store svaret er: Nei, denne mannen venter ikke. Vi ser det på øynene hans, hvordan de er rolige og konsentrerte, de beveger seg sakte, metodisk. Ingenting ved mannens øyne minner om den uroen som oppstår når man venter.

Mannen: (lydløs)

Dette er rett og slett ikke en mann som venter. Mest av alt fordi det er en mann som ikke forventer. Denne mannen krever ingenting. Han tar til takke. Når denne mannen spiser middag på en restaurant og oppdager et hårstrå, nei, drar et langt, svart hårstrå ut av sin egen munn, sin egen hals, slik at en klump med halvtygd hamburger kommer opp igjen, dras ut i luften og lander på duken.

Dette er en mann som ikke sier ifra om hår i maten.

Trenger vi da å vite noe mer om ham? Vil du vite fargen på øynene hans? Høyde og vekt? Om han har en bred eller smal brystkasse?

Finn på noe selv. Jeg kan si ifra hvis du tar feil.

Helt andre detaljer er viktigere. Puslespillet, for eksempel, det er ikke et hvilket som helst puslespill, nettopp fordi det er et hvilket som helst puslespill.

For å forstå dette paradokset må vi gå tilbake i tid og møte mannen i en bokhandel. Der står han foran en hylle med brettspill og puslespill. Han holder armene ut fra kroppen, fem centimeter, ikke mer. Det ser underlig ut, som om han står klar til å trekke av en revolver han ikke har.

Mannen spriker med fingrene.

Og så, helt plutselig, snur mannen seg og går bort til betalings-disken uten å ha valgt ut et puslespill. Vi blir med ham dit, til disken. Nyt samtalen mannen har med en ung kvinne i en mørkeblå høyhalser.

Mannen vi er blitt så glad i (på veldig kort tid!): Hei. Jeg lurer på noe.

Ung kvinne med oppsiktsvekkende slank mage: Ja, hva kan jeg hjelpe deg med?

Mannen: Jeg har en litt spesiell forespørsel.

Det kan hende at du på dette tidspunktet begynner å tenke: Hvorfor skal vi bry oss om akkurat denne mannen? Er det viktig hva den spesielle forespørselen dreier seg om? Sitter vi og håper at den involverer stramme lærtruser og de deiligste kjønnsorganer?

Ja.

Heldigvis kan jeg garantere at både lærtruser og de deiligste kjønnsorganer vil dukke opp meget snart. Men ikke nå, ikke i bokhandelen.

Mannen: Jeg har lyst til å kjøpe et puslespill, men jeg vil ikke vite hva motivet er.

Kvinnen som syns dette er potensielt sjarmerende: Ja vel.

Her er vi ved en slags kjerne, en slags grunn til å bry seg. Og tusen takk for det. Hvorfor kaste bort vår dyrebare tid?

Dette er kjernen: En mann som vil legge puslespill, men som ikke vil vite hva han til slutt ender opp med foran seg. Mannen som ikke sier ifra om hår i maten.

Vær så god. Nå kan du tenke lenge på denne mannen. Hvem han er, hva som driver ham, hvor han har vært og hvor han skal. Tenk hjernen øm.

Eller tenk som meg: Dette er en mann som mest av alt trenger oppmerksomhet. Han liker at folk ser på ham som litt annerledes og frisk. Herregud, så deilig det er med folk som er annerledes!

Alle er annerledes, fremmede mann. Vær annerledes på en annen måte enn dette!

Er det noe sånt vi burde si til ham? Hvis vi kunne gå inn i Norli-filialen og snakke med den mumlende mannen, ville vi gått bort til ham og sagt: Vær mer direkte.? Nei, det ville vi ikke gjort. Vi kjenner ikke denne mannen, og det ville vært frekt å være så direkte med en vi ikke kjenner. Selv med folk vi kjenner godt, kan det være frekt å være så direkte, nesten et overtramp.

Slapp av, vi kommer dit straks, til overtrampet.

Overtramp og stramme lærtruser.

Norli-ansatt med dårlig ånde: Vil du ha et puslespill uten motiv?

Mannen som føler seg misforstått: Nei, nei. Det blir vanskelig å legge, tror jeg. Bare helt hvitt, eller helt svart.

Kvinne som må le litt: Nei. Men da tror jeg ikke jeg skjønner helt.

Mann som tenker at han kanskje burde avslutte denne samtalen: Det jeg vil, eller det som hadde vært fint, hadde vært hvis du kunne solgt meg et puslespill uten at jeg fikk se hva motivet på puslespillet er.

Kvinne som begynner å forstå: Vil du at jeg skal pakke det inn?

Mann som ikke vil være til bry: Nei, det trenger du ikke. Bare legg det i en pose.

Mannen burde latt den ansatte pakke inn puslespillet. Det var faktisk en god idé. Men denne vegringen mot å skape arbeid, problemer, utfordringer for andre, den er typisk for mannen, så hvorfor vike fra den nå, en helt vanlig dag i bokhandelen?

Ung kvinne som faktisk er betalt for å pakke inn varer hvis kunden syns det er en god idé: Skal jeg bare gå og hente et hvilket som helst puslespill?

Mann: Det hadde vært veldig fint.

Kvinne som begynner å bli betatt: Og hvor mange brikker?

Mann som blir brydd av at det oppstår en kjemi i bokhandelen: Eh. Det er det samme. Bare det er over tusen.

Kvinne: Prisen har heller ikke noe å si?

Mannen med bunnsolid økonomi: Nei.

Nå er den unge kvinnen mo i hoftene. Men det er bare en antagelse, husk det. Vi kjenner ikke denne kvinnen heller, eller tilstanden i hoftene hennes. Vi vet ikke om hun blir sjarmert av annerledes menn med solid økonomi, og vi kan ikke ta for gitt at hun forelsker seg i løpet av tretti sekunder. Men er det ikke noe med kjemien her?

Håper ikke det.

Denne mannen har nemlig en kjæreste. En samboer. Han er forlovet. Han har en fremtid. Derfor er det ikke rart at han har bestemt seg for å snakke mindre når kassadamen returnerer.

Mannen tenker mens han er alene.

Mannens tanke: Hver eneste dag har jeg lyst til å oppsøke en byggeplass.

Nå blir det spennende. Den ansatte er på vei tilbake til disken med et puslespill i hendene. Hvordan løser menneskene denne sjeldne situasjonen i bokhandelen? Har kvinnen vett nok til å holde puslespillet skjult bak ryggen? Eller må mannen ydmyke seg selv ved å knipe øynene igjen, som et barn?

Kvinnen med de myke leppene: Nå må du ikke se, da.

Mannen som ser ned i gulvet, uten å lukke øynene, men han holder hånden foran dem, litt halvveis, litt slapt: Neida.

Så skjer dette, raskt, ettersom mannen har valgt en tausere tilnærming til situasjonen: Mannen får puslespillet i en mørkeblå pose. Han betaler med kontanter. Når kvinnen spør om han vil ha kvittering, takker han pent nei.

Mannen: Tusen takk.

Kvinnen som lengter etter å bli sett: To tusen takk, mener du vel?

Mannen: Hæ?

Kvinnen: Jeg gikk for to tusen brikker.

Mannen som vil vekk, som ikke orker å bli sett: Å. Takk.

At mannen har viljestyrke nok til å ikke kaste et kjapt blikk i posen på hjemveien er også meget avslørende. Til og med når han kommer hjem og fjerner plasten på esken og kaster lokket i papirinnsamlings-containeren, klarer han å holde blikket unna motivet.

Dette er en mann med viljestyrke. I livets små situasjoner.

Norli-kvinnen til en kollega: Jeg tar pausen min nå.

Etter besøket i bokhandelen sitter vi igjen med et spørsmål som kommer til å plage oss lenge.

Hvilket motiv valgte den unge kvinnen?

Det kan ha vært hva som helst. Vi vet ikke engang hvilke motiver hun hadde å velge mellom. Det eneste vi kan forestille oss er pusle-spillmotiv vi har sett før. Hester som løper i vannskorper, hvalfinner i solnedgang, gamle kart, landskap eller skuter, bladtunge trær ved innsjøer, blomsterenger og skyskrapere, blå himler.

Alltid disse blå himlene.

Kollegaen til Norli-kvinnen: Alt i orden? Du ser litt blek ut.

Valgte kassadamen et motiv hun likte selv? Et motiv hun gikk ut ifra at mannen ville sette pris på? Eller valgte kassadamen et motiv som på finurlig vis kommenterer minuttene de to menneskene opplevde sammen, det lille glimtet av følelser de vekket i hverandre?

Kvinnen: Det er et eller annet med magen.

Vår største frykt: Gjorde denne tilfeldige kassadamen, på en helt tilfeldig fredag, et helt tilfeldig valg?

Noen må se å få satt sammen det puslespillet.

Vår mann er på saken.

!=”

Når noen går inn en inngangsdør, bringer de alltid med seg en viss stemning.

Tar man seg god nok tid, vil man bli en mester i å tolke stemningene mennesker tar med seg gjennom inngangsdører. Dette er en påstand som lener seg tungt på den oppmuntrende teorien om at hvis man tar seg god nok tid, vil man bli mester i et eller annet.

Vår mann har ofte tatt seg god tid, men han er ikke en mester, ikke i å tolke bruken av inngangsdører og ikke i noe annet heller, men han mestrer det meste. Han takler, og han forstår. Det er lite vår mann ikke forstår.

Det bør vi komme tilbake til.

Slik åpner man en inngangsdør: Man putter en nøkkel i nøkkelhullet, vrir nøkkelen til en av sidene, trykker håndtaket ned og drar døren til seg, eller skyver den fra seg. Det er barnelærdom, grunnleggende motorikk. Men så møter vi denne kvinnen.

Før hun raserer alt, kan vi være rause i noen sekunder. Her, utenfor den hvite døren med kikkhull, får vi sympati med en usympatisk kvinne. For kvinnen klarer ikke å åpne døren. Hun får det til, rent fysisk, hun mangler ikke armer eller nøkler, men mentalt, der svikter det, som det gjerne gjør når man har satt seg selv i en vanskelig situasjon.

Døren er så tung å åpne at kvinnen blir stående i flere minutter, og når det kommer mennesker forbi, noe det selvfølgelig gjør, må hun rote i vesken sin, late som hun ikke finner nøklene hun har hatt i hånden i ti minutter.

Uff. Stakkars kvinne. Hadde det ikke vært fint å kunne gå opp i denne annenetasjen og tilby henne langvarig og traust trøst? Nei, det hadde ikke vært fint, for det er neimen ikke sikkert at det er trøst hun trenger, kanskje trenger hun bare litt styrke, et klapp på ryggen. Eller et slag i ansiktet.

Noen burde komme inn i dette bygget, denne boligblokken blant tusenvis av andre boligblokker, gå opp i annen etasje, opp til denne døren og denne kvinnen, og smelle knyttneven sin med all kraft i.

Jeg tror hun ville like det.

Hvor mange puslespillbrikker har vår helt lagt når samboeren endelig setter nøkkelen i nøkkelhullet? Og kanskje vel så interessant: Hva definerer en lagt brikke? At den henger sammen med én annen brikke? Eller to? Eller at den er omgitt av brikker på alle kanter?

Det er disse ufarlige puslespillspørsmålene vår mann funderer på mens det klikker i ytterdørlåsen. Han kjenner lyden, den er som den alltid har vært, metallisk og med en klang av trygghet, noen man er glad i kommer endelig hjem. Men legger han merke til tvilen som har sneket seg inn i lyden? Den tunge stemningen?

Nei. I så fall bare på et meget ubevisst nivå.

På kjøkkenbordet: Trettifire, trettifem, trettiseks brikker, ingen av dem henger sammen, resten av brikkene er i den hvite kassen, pusle spillgrønne på baksiden, grå, hvite, gule, grønne, brune, svarte, lyseblå for øvrig. Mannen har altså enten nettopp begynt den møysommelige puslespillprosessen, eller så er han vanvittig dårlig til å legge puslespill.

Hvor lenge har mannen puslet når kvinnen nå står bak ryggen hans med de svette nøklene i hendene? Kommer han til å si noe om det? Hysj. Nå må vi holde kjeft. Her begynner det. Endelig begynner det!

Vær helt stille nå.

Kvinne: Hei.

De må ha navn!

Navn kan fortelle alt om dem, og de kan bruke hverandres navn på de mest utspekulerte måter. De har jo navn. Alle har navn. Bruk navn!

Mann: Hei, Marte. (Fint.)

Marte: Hei, vennen. (Det får duge.)

Vennen: Hvor sov du i natt? (Dette må jo bli bra.)

Marte: Legger du puslespill?

Stopp litt.

Hva betyr den siste setningen der? Legger du puslespill? Hvilket tonefall bruker Marte når hun sier dette? Tonefallet som avslører at for henne er det en ny opplevelse å se vennen legge puslespill?

Ærlig talt.

Nå hadde vi falt til ro med at mannen er en person som legger mye puslespill. En geek, en taper, en slags einstøing med tics og briller, som peller buse. Og så kan det hende at han er en helt vanlig person som bare har fått et pussig innfall? For en kjerring som kommer inn i et rom og snur alt på hodet. Sånt er ikke greit. Sånt kan du ikke godta, vennen.

Vennen som godtar å være vanlig: Jeg begynte i går kveld.

Marte: Er det en ny hobby?

Vennen: Kanskje.

Marte: Du fikk meldingen min i går?

Vennen: Ja. Den fikk jeg.

Marte: Du svarte ikke.

Vennen: Det var ikke så mye å svare på.

Marte: Nei. Kanskje ikke.

Vennen: Er det noe galt?

Nei, nei, nei. Ikke spør, vennen. Selvfølgelig er det noe galt.

Du hørte det da hun brukte inngangsdøren, stemningen hun hadde med seg, tvilen i lydene hennes, du ser det på henne, du ser at hun nesten ikke har sovet, du ser sorgen, mørket under øynene hennes. Det er ditt mørke, det er din kommende sorg. Du kan se din egen sorg komme tuslende.

Ikke spør hvis du ikke vil vite svaret.

Marte: Nei, jeg er bare litt sliten.

Selvfølgelig er du sliten, din langhårede, høyhælte.

Vennen: Vil du legge deg litt nedpå?

Marte: Nei, det går bra.

Vennen som nikker:

Der stoppet det helt opp. Og det er kanskje like greit.

Vennen velger å pusle videre, mens Marte setter seg ned ved kjøkkenbordet og ser på. Marte sitter faktisk i tre minutter og fjorten sekunder og ser på vennen sin. Med hendene i kryss foran vaginaen.

I mellomtiden plukker vennen ut kantbrikker, han har en ny strategi, en kantstrategi, holde seg til kantene, i kanten. Men han finner ingen brikker som passer sammen.

Vi rekker å tenke: Finnes det noe kjedeligere enn å legge puslespill? Ja. Å se på at noen legger puslespill. Så hvorfor blir Marte sittende og stirre? Har hun ikke noe bedre å gjøre? Vaske seg i underlivet, for eksempel? Skrubbe bort skammen. Kanskje hun allerede har gjort det i en fremmed dusj? Stått på tå på sprukne fliser og holdt seg selv rundt puppen. Gnukket og gnukket, til det revnet i fi.

Lyden av gnukk: Surkle, surkle.

Marte ser på, og vi ser på, at vennen ikke mestrer dette puslespillet, mest av alt fordi han ikke prøver. Helt siden Marte kom hjem har ikke vennen prøvd å sette sammen noen brikker, bare tatt flere ut av kassen, kantbrikker ut av kassen.

Marte: Hvor er bildet?

Vennen: Hæ?

Marte: Hva skal det bli til slutt?

Vennen: Jeg vet ikke. Jeg har kastet lokket.

Marte: Hvorfor det?

Nå tror jeg ikke vennen er klar over hvor viktig det neste han sier kommer til å bli. Jeg håper inderlig at han, som meg, legger merke til at dette er et slikt øyeblikk hvor man med et galt svar kan sette i gang prosesser som ikke lar seg stoppe.

Vennen svarer sakte på spørsmålet om hvorfor.

Vennen: Jeg har ikke lyst til å vite slutten. Jeg blir vemodig av det.

Martes umiddelbare, overfladiske reaksjon:

Marte: Du er rar.

Vennen: Jeg syns ikke det er en rar ting å gjøre.

Marte med det tunge budskapet så nærme smilet sitt: Vi får håpe det er noe pent du lager, da.

Vennen: Alt som er omstendelig er pent.

Jeg prøver å vise deg hvordan vennen hjelper Marte, hvordan han ubevisst drar innrømmelsen ut av henne ved å snakke om det underlige puslespillprosjektet sitt.

Ser du hvordan kombinasjonen av vennens tre siste utsagn synliggjør alle grunnene til at Marte har vært utro i utgangspunktet?

Martes innrømmelse: Jeg har gjort noe veldig dumt.

Så kan vi alltids diskutere om Marte hadde brukt lengre tid hvis vennen hadde ordlagt seg annerledes. Kunne det gått dager eller uker? Kanskje Marte hadde det i seg å holde overtrampet skjult? Det vil vi aldri få vite. For nå er den siste fasen av denne raseringen i full gang.

Vennen: Ja vel?

Marte: (stille)

For en gangs skyld er det Marte som er omstendelig.

Vennen: Åkei?

Marte: (lepper)

Pust. Vi må puste.

Marte og vennen: (stille pust)

Vennen: (pause)

Marte: (pause, pause, pause)

Vi benytter denne enorme pausen til å ta en titt på hvordan vennen har det i den lille magen sin: Der er det noe som fester seg, men samtidig glir oppover, denne magen skjønner at noe uopprettelig har skjedd. Men vises magen på vennen? Eller er han opptatt av å holde fasaden? Husk at det er mye vi ikke vet om vennen ennå.

Vennen: Det er menneskelig å gjøre dumme ting. I går kveld brukte jeg stikkontakten oppe ved lampen på badet, selv om jeg vet at den der lampedingsen kan falle ned, siden den sitter så løst. Men det gikk heldigvis bra. Jeg bare glemte det.

Hæ? Hva har dette med saken å gjøre?

Marte: Jeg angrer veldig.

Vennen: Hvis du angrer, så bør det vel gå bra.

Marte: Jeg …

Det holder nå Marte, vi skjønner at det er vanskelig å si det rett ut, men sympatikontoen vår er tom, du kan like gjerne få det overstått, kutt ut den langdryge nølingen. Alle vet at du har en bedre fremtid enn dette, du må bare komme deg vekk. Om noen år er du sammen med en rikere, kjekkere og mer tilpasningsdyktig mann, en mann som trives i dress, som ikke føler at jakken er for trang eller at buksen er for vid, en mann som får dressene sine skreddersydd.

En mann som er skreddersydd.

Marte med den umulige setningen: Jeg har hatt sex med en annen.

Vennen: (pause)

Her oppstår enda en av de lange pausene som vanskelig kan beskrives med ord.

Du leser for fort!

Pausemusikk: Stillhet.

Nå endelig, lenge etter at pausen begynte, sier vennen noe, og det er:

Vennen: I see.

Har vi forståelse for at vennen i denne alvorlige situasjonen bruker engelsk? At han syns det er vanskelig å uttrykke seg på det seige, norske språket. Språket som får mose og grantrær til å vokse i munnen.

Jeg har ikke forståelse for det. Bruk norsk!

Vennen: Var det derfor du ikke kom hjem i natt?

Marte: Jeg var veldig full.

Og så Marte, da, som må bruke ordet veldig i annenhver setning. Hun er veldig lei seg, og veldig redd for å miste vennen sin og det var veldig ikke meningen at dette skulle skje. SLUTT Å VÆRE VELDIG

Gnuhf!

Vennen: Du blir veldig ofte veldig full.

Marte: Dette har ikke skjedd før.

Vennen: Nei, det vet jeg.

Marte: Jeg vet ikke hva jeg skal si. Unnskyld, Fredrik.

Say what? Er det navnet hans? Nå virker det jo veldig sånn.

Fredrik. Han er fred-rik. Rik på fred.

Det er helt åpenbart navnet hans.

Men hvorfor bruker Marte navnet her, ved unnskyldningen, blir det riktig? Hun burde begrenset seg til unnskyld. Den Fredrik-en der provoserer meg. For en nedlatende, sympatisøkende, beltebrukende.

Fredrik: Hvem er han?

Marte: Er det viktig?

Der kommer det en lang pause igjen. Fredrik svelger setningen Selvfølgelig er det viktig.

De kommer ikke til å si noe til hverandre på en stund nå, for Fredrik er godt i gang med å behandle informasjonen han har fått, på denne måten: Fredrik tenker på forspill. På hender og på knapper. På hender oppå mager. Han ser for seg hvor ivrig det går an å være. Han er fullstendig oppslukt i en ubehagelig tanke om ivrighet.

I mellomtiden kan vi andre bruke tiden på å skaffe oss oversikt. Overtrampet har nå forekommet. Eller: Avsløringen av overtrampet har forekommet. Det er bra, da er vi endelig i gang.

Eller er det her det slutter? Selve fortellingen ligger kanskje i at den grusomme Marte ikke klarer å tilstå overtrampet sitt. Eller er det nå først vi er interessert, nå som vennen har fått tilværelsen snudd på hodet?

Jeg merker jeg er litt uinteressert, jeg mistet interessen da Marte klarte å fortelle Fredrik om utroskapen. Er det utroskap dette skal dreie seg om?

Neida. Slapp av, min nye bestevenn.

Denne rekken av hendelser fortsetter nå der den første, og nå midlertidig avsluttede rekken av hendelser sluttet, ved et kjøkkenbord, hos en mann som må forholde seg til ganske drøy informasjon mens han stirrer ned i en eske som inneholder 1939 puslespillbrikker.

Mannen ser for seg to mulige scenarier. Scenario 1: Slenge esken med puslespillbrikker i ansiktet på denne kvinnen, denne Marte-dritten, dette vortetrynet av en annen verden, presse brikker inn i de små neseborene hennes, inn i ørene, inn under øyelokkene og inn i.

Stopp, stopp, stopp.

Denne mannen tenker ikke sånn. Han tenker bare på å slenge esken. Velte den relativt hurtig. Tippe esken med kraft. La brikkene flyte utover bordet.

Scenario 2: Finne ut hva han har gjort galt. Hvordan kan han, Fredrik, forstå og reparere dette? Vi gir ham noen minutter til før han må bestemme seg. Og følg godt med nå, for her avgjør Fredrik denne fortellingens skjebne, den egentlige fortellingens skjebne. Det forestående valget kan enten tvinge oss til å oppsøke nye mennesker, en ny leilighet, kanskje noen kvartaler bortenfor, hvor en usympatisk kone innrømmer overfor sin mumlende ektemann at hun har spilt bort over 100 000 kroner på nettpoker, eller valget kan gi oss en voldsom giv, en gnist på Fredriks vegne. Velger du riktig nå, Fredrik, skal du ikke se bort ifra at vi kan følge deg helt inn i døden, så interesserte kan vi komme til å bli.

Så hva blir det til?

Små, skarpe kantbrikker i bløtt rumpehull eller til døden skiller oss ad?

Fredrik: Vi kan få dette til å fungere.