Vera Henriksen

Kongespeil

Om forfatteren:

Vera Henriksen er en av våre fremste og mest leste forfattere. Hun debuterte i 1961 med Sølvhammeren, året etter kom Jærtegn, og denne romansyklusen, «Sigrid-trilogien», ble avsluttet med Helgenkongen. I årene 1970-1977 ble fembindsverket om Bent Jonsson utgitt. Noe av miljøet og mange av personene herfra kommer tilbake i dobbeltromanen Klangen av en lutt og Ildens sang (2001-02). Andre betydelige historiske romaner er Dronningsagaen, Kongespeil og Runekorset. Bodvars saga var komplett i tre bind i 1989, og Jarlefeiden (2003) som omhandler borgerkrigen på Island på 1200-tallet, ble nok en suksess hos kritikerne og leserne.

Vera Henriksen har også skrevet samtidsromaner, barnebøker og skuespill, dessuten en rekke sakprosabøker med historisk emne.

Om boken:

Kong Harald Hardråde er hedret med flere skaldekvad enn noen annen norsk konge. Og hans saga, slik Snorre forteller den, er blant de mest dramatiske i Heimskringla. Men hvordan var han på nært hold? Hvordan ble han sett på av sin sønn eller av sine to dronninger?

I denne romanen samtaler dronning Ellisiv med stesønnen, den senere Olav Kyrre, om kongen og hans bedrifter. Og fortellingen søker ned til en dypere forståelse av menneskene i én tid, i ett miljø – og i alle tider. Den har noe vesentlig å si om mann og kvinne, om makt, avmakt og ansvar, om krig og fred.

Tilbakemeldinger vedrørende denne boken kan sendes til ebok@aschehoug.no

Norsk utgave © 1980, 2013 H. Aschehoug & Co (W. Nygaard), Oslo

www.aschehoug.no

Tilrettelagt for eBok av Type-it AS, Trondheim 2014

ISBN 978-82-03-35705-3

I

Solund

FJELLENE PÅ SOLUND VAR IKKE SOM ANDRE FJELL.

På avstand hadde de virket mørke, nesten svarte. Men da hun kom innpå dem, så hun at berget hadde i seg småstein i mange farger; de glødet mot det mørke bergslaget som bandt dem sammen.

Hun måtte stanse flere ganger mens hun klatret oppover og bare se – det var et under at en steinrøys kunne minne om en blomstereng.

Så tenkte hun at livet kunne være like underlig som disse steinene.

Det hendte at fremtiden så gråsvart ut. Men når det som hadde vært fjernt ble nært, oppdaget en at det likevel var fullt av vakre farger, av gledesglimt. Hvorfor engstet hun seg for fremtiden, hun som visste dette fra før?

Hun stanset og så på beinveden òg; det var som den grodde rett ut av berget med harde, tornete blad og røde bær. Hun holdt av beinveden. Hun hadde vært forvist i mange år til en øy hvor den vokste; dens nøysomhet og kaute farger hadde økt hennes mot til å leve.

Vinden blåste fra sørvest, inn fra havet, og den rusket hardere i henne da hun kom til topps.

Hun ble stående, nøt å kjenne den mot ansikt og kropp.

Havvinden hadde vært fremmed for henne da hun fulgte kong Harald til hans forblåste steinland; nå var også den en venn. Og lyden av havet slo imot henne her oppe, langtrukne toner som fra et orgel. Men det var Gud Faderen selv som drog blåsebelgene, ikke noen stakkars legbrødre.

Hun satte seg ved kanten av fjellet, hvor det falt bratt av.

Foran henne strakte øygruppen seg mot vest, knudret mellom fjorder og sund. Lenger ute lå små-øyene og så kom havet – det som de snart skulle seile over på kong Haralds vågeferd mot England.

Kongen hadde satt hæren stevne her på Solund; nå samlet hærskipene seg. Sørfra hadde de vinden med i dag; seilene svulmet og dragene hev seg fremover. Men nordfra ble skipene rodd. Både strøm og vind stod imot, og hun kunne tenke seg hvor hardt karene slet ved årene.

I sør åpnet et sund seg inn mot Gulen, hvor hun hadde vært med kong Harald til tings. Og østover trengte Sognefjorden seg inn i dette landet som det hadde kostet henne så stor kamp å gjøre til sitt.

Nå skulle hun forlate det. Om Harald vant seier, måtte hun gjøre seg hjemme i enda et nytt land, i England. Men om han ikke seiret, om han falt – da ville hun visst ikke ha noe sted som hun kunne kalle sitt hjem.

Hun ristet en mørk forutfølelse av seg.

Og hun snudde seg brått etter lyden da hun hørte noen komme. Men hun kunne tenke seg hvem det var; hun reiste seg da hun fikk øye på ham: kong Harald Sigurdsson, hennes husbond.

Han kom raskt, og han var knapt andpusten etter den bratte stigningen.

«Nå eldes den gamle hane,» skulle islendingen Halldor Snorrason ha sagt – det var da kongen sendte bud og bad ham skaffe seg hvitrevskinn til sengeteppe for varmens skyld. Og Halldor kjente kongen bedre enn de fleste, på godt og ondt. Halldor hadde vært Haralds venn og våpenbror i Konstantinopel da han tjente keiseren der.

Men i dette tok Halldor feil. Harald virket såvisst ikke eldet med sine enogfemti vintre.

Noe grå var han blitt i hår og skjegg, men lys som han var, syntes det knapt. Og furene i ansiktet var blitt dypere – en kunne ane det spotske smilet hans nå, også når han var alvorlig. Men kroppen var like hard og veltrenet som før.

Hun kjente en ilning av våknende lyst. Slik var det nesten alltid når hun stod overfor ham; slik hadde det vært også da hun hadde grunn til å hate ham.

Han kom bort til henne, så nær at hun måtte bøye hodet bakover for å kunne se ham inn i ansiktet.

Det var likt ham, tenkte hun; han unnlot aldri å gjøre bruk av fordelen det gav ham å være høyere enn andre menn – dette at folk med eller mot sin vilje måtte se opp til ham.

Men han smilte, hevet det ene øyebrynet høyere enn det andre.

«Her finner jeg deg,» sa han. «Hva slags dronning er du, som flyr som en geit rundt i heiene?»

«Det vet du, siden du søkte meg nettopp her,» svarte hun. Han lo.

«Ja, du bruker å stile til himmels,» sa han. «Og jeg skulle tro du har ventet på denne godværsdagen.»

Han satte seg – blikket tok inn synet av skip som stevnet mot øyene. Hun slo seg ned ved siden av ham.

«Enda flere skip!» Stemmen hans var opprømt. «Ett, to –» han telte til atten. «Det blir over to hundre med dem som allerede er kommet. «Så stor flåte har ingen konge samlet i Norge før.»

«Jeg ville være gladere om du ikke hadde satt deg fore å vinne England,» sa hun etter en stund. «Jeg skulle ønske du ville skifte sinn. Alle tegn og varsler spår ulykke for deg på denne ferden.»

Han så langt på henne.

«Ellisiv,» sa han. «Jelisaveta! Du er neimen ikke redd for å si meg med klare ord det som andre bare skumler om. Men fortell meg hvilke varsler du sikter til!»

«Noen av mennene har hatt truende drømmer,» svarte hun. «Én syntes at åtselfugler kom flaksende i store flokker og slo seg ned på stavnene over hele flåten. En annen drømte at du kom frem til England og ble møtt av en veldig hær. I spissen red en jotunkvinne på en varg. Og hun fôret vargen med mannelik mens hun kvad dette:

Skadekvinnen lar skinn

skjoldet sitt rødt mot kampen,

Aurnir jotuns brud

ser ulykke for kongen;

glefser grådig med kjeften,

grafser i mannekjøtt,

argsint farger hun ulvens

innerste gap med blod.»

«Onde drømmer røper menns frykt,» sa han kort. «De som lar seg skremme av slikt, er noen stakkarer.»

Hun svarte ikke.

«Det er min tro på meg selv disse drømmedigre karene vil ødelegge,» sa han. «De vil dra meg ned i sin egen frykt. Men de tar feil om de tror de skal klare det.»

«Det er en kjent sak at du alltid har hatt seier med deg i kamp,» svarte hun. «Og det er visst –»

«Har hatt!» hugg han hissig i. «Skal nå du også tvile på min lykke?»

«Jeg rår ikke for skjebnen,» svarte hun. «Og jeg er ingen spåkvinne. Om du venter jeg skal si at ditt hell vil vare, ber du meg om å fare med løst snakk.»

Han lo:

«Du lar deg visst aldri skremme!»

Nå svarte hun ikke. Og litt etter kom det fra ham:

«Du burde skjønne at jeg må legge England under meg. Du kjenner meg godt nok.»

Igjen lot hun være å svare.

«Jelisaveta, holder du av meg?» sa han plutselig.

«Ja, jeg gjør.»

«Er du sikker på at du taler sant nå?»

«Du vet at jeg taler sant. Hvorfor spør du to ganger?»

«Fordi jeg liker å høre deg si det.»

Han flyttet seg, la seg med hodet i hennes fang.

Så sa han brått:

«Du tror vel jeg er bedre enn disse stordrømmerne som du fortalte om?»

«Hva har du drømt?» spurte hun.

Han svarte ikke med én gang.

«Jeg har drømt om kong Olav,» kom det.

«Hva drømte du om ham?»

«Han advarte meg mot englandstoktet i et kvad.»

«Så det gjorde han.» Hun ventet på at han skulle fortelle mer.

«Han begynte med selvros – det var nå likt ham –, og kvadet hans lød slik:

Den svære kongen seiret

med ære i mange slag.

Hjemme holdt jeg meg. Derfor

fikk jeg en hellig død.

Nå frykter jeg, frende, at døden

i fremmed land vil gi deg

som godbit til grådig vargtroll.

Men slik ville Gud det ikke.»

«Så han sa at ferden din er imot Guds vilje.»

«Hvem bryr seg om hva han sier?»

«Nei, en trenger vel ikke å ta en helgen alvorlig –.»

«Du mener det, du òg – som har så mange helgener i din ætt i Gardarike og har erfaring med slikt. Fire av frendene dine om jeg minnes rett –.»

«Ja. Der er min farfar, den hellige Vladimir –»

Han hevet øyebrynet såvidt:

«Det er han med alle frillene, ikke sant?»

«Det var før han ble døpt og kristnet sitt land. Og der er Vladimirs farmor, den hellige Olga –»

Øyebrynet hans gikk høyere til værs denne gangen.

«Den hellige valkyrien,» sa han. «Var det ikke hun som egget menn til raseri i kamp og hevnet sin husbond hele tre ganger?»

«Det skjedde også før dåpen.» Hun lot seg ikke bringe ut av fatning. «Dessuten er der mine hellige farbrødre Boris og Gleb, de var kristne fra barndommen av. Du skulle vel ikke ha hørt, også, at de lot seg drepe heller enn å gripe til sverd for å forsvare sin rettmessige arv –? For i så fall burde det gi deg noe å tenke på, du som vil fare til England for å ta med makt en arv som du påstår tilkommer deg.»

«Så det var dit du ville med å ramse opp hele denne reglen.» Nå var han ikke ertende lenger, bare ergerlig. «Men du kan la være å ymte at arvekravet mitt er en tom påstand. Du vet jeg har full rett til arven etter Magnus Olavsson, til England og Danmark såvel som til Norge. Du trenger ikke å blande dine høner av noen farbrødre bort i dette.»

«Hva rett du har til arven etter Magnus vet bare den allmektige Gud og du selv,» sa hun. «Om Magnus var aldri så meget din brorsønn.»

Han satte seg brått opp:

«Ved Satan! Beskylder du meg for å ha drept Magnus og ha mistet arveretten etter ham på den måten?»

«Hvorfor gjør du deg så sint? Vi har snakket om dette noen ganger før.»

Han drog pusten dypt.

«Kanskje jeg drepte ham,» sa han. «Kanskje ikke. Og enten jeg gjorde det eller ei, er det viktig for meg å ta arv etter ham i England og Danmark. For folk vil ikke tro jeg hadde våget å gjøre det om jeg hadde tatt livet av ham.»

«Når det gjelder Danmark, trodde jeg du hadde gjort fredspakt med danekongen.»

Han trakk på munnen.

«Hva er en pakt? Et middel til å få fred så lenge en har bruk for det.»

«Jeg tviler på at Svein Ulvsson forstod deg slik.»

«Om kong Svein forstod meg på annen måte, er han dum. Han burde ha lært såpass sist jeg gjorde pakt med ham og brøt den.»

«Måtte Gud i sin nåde være barmhjertig mot deg!» sa hun.

Han lo:

«Mener du det er mitt eneste håp?» Hun svarte ikke, og han lo ennå.

«Jelisaveta Jaroslavs datter!» sa han. «Vær en gjenglans av Guds nåde og bær over med din villfarne husbond!»

Han la hodet i fanget hennes igjen, drog henne ned til seg, kysset øynene hennes og munnen og slapp henne ikke før hun myknet.

En kort stund ble det stille.

«Vi talte om hellig Olav,» sa hun. «Du har vist aktelse for ham før.»

«Det har jeg tenkt å fortsette med. Hva jeg mener om ham, er en annen sak.»

Hun så granskende på ham:

«Er noe særskilt hendt?»

«Hellige Theotokos! En skulle tro du var volve og synsk slik som du gjetter en manns tanker!»

«Jeg gjetter ikke. Vi har vært gift i mer enn tyve vintre, Harald.»

Han ble liggende taus en stund; et smil fikk ham et øyeblikk til å likne en guttunge med ugagn i sinne. Så kom det:

«Tyve vintre, sa volven,

og mer har hun vært min hustru;

har spunnet sitt skjære lin

til snorer som bandt en konge,

har bedt med brennende hug

bønner for kongens sjel,

har sagt ham sviende klart

ord som er beske og sanne.»

Hun smilte og strøk ham over håret:

«Det er trist at en ikke kan gi en konge skaldelønn.»

«Hva ville du ha gitt meg?»

«Kanskje jeg ville ha lugget deg i det lange munnskjegget – det som du er så stolt av.»

Han lo og drog henne ned til seg igjen. Men han slapp henne snart og ble liggende med lukkede øyne.

«Jeg skal fortelle deg noe som jeg ikke hadde tenkt å fortelle noen,» sa han. «Noe som jeg vil høre meningen din om enten den er besk eller søt.»

«Om hellig Olav?»

Han nikket:

«Men jeg må begynne langt tilbake i tiden.

Min mor, dronning Åsta, valgte navn til meg. Hun kalte meg etter Harald Hårfagre; hun ville at jeg skulle ta Norge i arv etter ham. Det var våren før Olav kom hjem fra viking for å gjøre seg til konge over landet – hun hadde ikke hørt fra ham på mange år og trodde hun aldri skulle se ham mer.

Så svært ofte møttes de to nå heller ikke siden. Hun så mest til Olav den første tiden da han hadde bruk for sin stefars støtte. Etter Sigurd Syrs død vet jeg ikke at Olav gjestet mor mer enn én gang. Det var da gods og grunn ble skiftet etter far. Da var jeg tre vintre gammel. Og de sås da Olav giftet bort vår moster, Isrid Gudbrandsdotter, til Tord Guttormsson på Steig i Gudbrandsdalene; da var jeg ti vintre.»

«Hvis han bare gjestet Åsta én gang, må det ha vært den gangen han pekte deg ut som kongsemne.»

«Du mener da jeg lugget ham i skjegget og han sa at ’der fostrer du nok en konge, mor’?»

«Ja.»

Han lo.

«Det er en rispe jeg har satt ut selv. Jeg ville at folk skulle tro helgenkongen hadde utsett meg til etterfølger.»

«Det burde jeg ha tenkt meg,» sa hun.

«Du har møtt Isrid Gudbrandsdotter,» fortsatte han. «Hva synes du om henne?»

«Det er tyve vintre siden,» svarte hun. «Etter det lille jeg minnes, var hun vakker og snill.»

«Hun var den første kvinnen jeg holdt av.»

«Hun var vel som en mor for deg mens du bodde på Steig.»

Han nikket.

«Jeg var ti vintre da mor sendte meg dit til fostring. Hun sa jeg hverken lærte menns ferd eller våpenlek ved å gå hjemme på Bønsnes med nesen i plogfuren – sammen med mine brødre.

Men det var ikke en sønns kjærlighet jeg følte for Isrid. Jeg hadde lyst på henne.» Han lå med lukkede øyne. «Mariabildene i Konstantinopel,» sa han, «noe ved øynene – dype, milde – minner meg om Isrid.

Hun var helt forskjellig fra mor. Kanskje det var derfor jeg likte henne. Mor var hard og stolt og kravstor, og henne tror jeg aldri jeg har holdt av.

Mor brydde seg lite om de to eldre brødrene mine; de var ikke skikkelige høvdingemner, sa hun. Men hun likte meg, stridbar og hevngjerrig som jeg alltid har vært. Og hun egget meg slik at jeg ikke tålte noen over meg og snaut nok noen ved siden. Jeg var ikke gamle karen før mine brødre ble redd meg – det jeg manglet i størrelse gjorde jeg opp for i illsinne.

Det gikk mange år før jeg forstod hva som hadde drevet mor.

Hun var bitter på Olav. Hun hadde ventet å komme til heder som kongsmor da han fikk makten. Isteden ble hun sittende der på Bønsnes etter fars død – en ensom enke som ingen brydde seg om. Jeg tror hun syntes Olav hadde sveket henne. At han hadde vraket henne slik som hans far, Harald Grenske, gjorde da han ville skille seg fra henne for en annen kvinnes skyld. Og dronning Åsta var ikke den som lot seg vrake uten å ta hevn, om det så var hennes egen sønn hevnen rammet.»

«Det var vel ikke så lett for henne å få ram på Olav Haraldsson.»

«Nei. Og hun sa sjelden et vondt ord til meg om Olav. Til det var hun for klok. Hun visste at han ville få stoppet munnen på henne om noe slikt kom ham for øre.

Tvert imot, hun skamroste ham og fortalte meg ofte at jeg skyldte ham all min troskap. Men hun snakket også stadig om den urett kongen gjorde når han ikke lot en lovende høvding som meg vokse opp ved hirden – det var sørgelig, sa hun, at han brydde seg så lite om meg – men det var vel kanskje fordi jeg bare var hans halvbror. Og hun rettet hugen min til det å bli konge, det var min Haraldsarv. At det allerede var en konge i landet – det var en hindring som kunne ryddes av veien når tiden kom.

Hun fostret seg en hevner, et kongsemne som en gang skulle komme til å gjøre kong Olav og hans ætt rangen stridig.»

«Magnus,» brøt hun inn, «drepte du Magnus Olavsson?»

Det var bare kulde i smilet hans:

«Om jeg gjorde, styrte dronning Åstas vilje hånden som blandet giften.»

«Men enda kjempet du som Olav Haraldssons mann i hans siste slag.»

«Femten vintre gammel, ja. Jeg visste ikke selv om jeg tilbad eller hatet ham. Og hvem har sagt at jeg kjempet for Olavs sak? Det hardeste for meg på Stiklestad var ikke at Olav falt. For hans fall åpnet veien til Hårfagrearven. Det hardeste kom like etter slaget.

Det var at bøndene ikke ville ha meg til konge da Dag Ringsson bød meg frem; Kalv Arnason svarte på deres vegne. Selv såret som jeg var, ble jeg sint da. Men det ble verre fire vintre etterpå, da jeg lå i utlegd hos din far i Kiev.»

Han hadde satt seg opp, og han speidet utover sjøen:

«Det kommer enda flere skip!»

«Ja. Men hva var det som hendte i Kiev?»

«I fire lange år,» sa han, «hadde jeg forberedt meg på å bli Norges konge. Jeg var nitten vintre og ville vende hjem fra Gardarike slik som Olav gjorde det. Men jeg hadde tenkt å seire hvor han tapte.

Jeg hadde lært det jeg kunne om krigføring i din fars hær, jeg kjempet for ham før jeg var sytten vintre gammel.»

«Og du vant fars godvilje ved ditt mot og din snarrådighet.»

«Takk!» Han smilte fort. «Det er godt å ikke måtte fortelle den slags selv. Men det er sant at jeg kom til å stå din far nær. Og jeg lærte av ham om styre og lover og hvordan en best snakker folk rundt. Det er ikke uten grunn at han fikk tilnavnet ’den vise’.

Jeg fikk høre fra Norge at folk ikke likte styret til kong Svein Alfivuson. Da tok jeg til å tenke på hjemferden for alvor. Og jeg fikk vite at Olav var blitt helligkåret. Det høvde bra; det kunne være nyttig både i himmelen og på jorden å ha en helgen til bror.

Jeg nevnte planene mine for kong Jaroslav, og han lovet halvt om halvt å støtte meg. Og jeg spurte ham om å få feste deg. Til det svarte han at han fikk nå se hvordan det gikk meg. Det tok jeg også for et halvt løfte.

Da var det at Einar Tambarskjelve og Kalv Arnason kom fra Norge for å hente en konge hjem. Men det var ikke meg de skulle hente. Det var blautungen Magnus, ti vintre gammel. Og vel var Magnus Olavs frillesønn, men jeg var så meget eldre at det aldri hadde falt meg inn han skulle bli noen hindring for meg.

Jeg hadde vondt for å tro at dette var alvor; jeg bød meg enda til frem for Einar. Men han bare lo av meg. Det var Magnus de ville ha til konge, sønnen som hellig Olav hadde latt etter seg i Gardarike. Og det stod fast. Både Einar og Kalv brukte store ord om Olavs hellighet, og det var som om de mente den hadde smittet over på denne sønnen. Men jeg tenkte mitt: med en guttunge til konge ville det bli lett for slike høvdinger å styre som de lystet.

Jeg vet ikke hva jeg ellers tenkte.

Magnus’ kongekåring hadde brått tatt fra meg det jeg hadde trodd skulle bli min fremtid. Selv din far sviktet meg; nå kunne det ikke bli tale om at jeg fikk feste hans datter, sa han. Jeg syntes jeg hadde fått både skjebnen og Gud til fiender.

Men det vokste frem en hard vilje i meg. Jeg skulle vise dem alle, høvdingene i Norge, din far. Gud i himmelen, at Harald Sigurdsson ikke lot seg sparke til side som en bikkjelort. Og det har jeg vist dem.»

«Ja –.» Hun drog litt på det. «Far blendet du med gullet som du hadde vunnet i Konstantinopel, og du greide å få vridd det slik at du fikk det som du ville med meg. Einar Tambarskjelve og Kalv Arnason falt begge for svik, ditt svik.

Men hva har du gjort med Gud allmektig?»

Han så langt på henne og begynte å le.

«Venner er han og jeg ikke,» sa han. «Vi har ikke vært på talefot siden den gangen.»

«Og hva med hellig Olav? Det var ham du skulle snakke om.»

Det var stille en stund før han svarte:

«Jeg har aldri visst hva jeg skulle tro om helligheten hans. Men det har nok helst vært slik at jeg mente han var hellig – på ett eller annet vis. I hvert fall har jeg grunnet min rett til Norge på hans helgennavn.»

«Du har nå gjort ham noen pek –.»

Han skar ansikt:

«Er det Magnus du tenker på igjen? Du gir deg ikke! Jeg har telt, dette er tredje gangen du kommer med ymt om ham i dag.»

«Nå tenkte jeg ikke på Magnus’ død. Jeg tenkte på det at du tvang ham til å gi fra seg halve kongsretten til Norge. Jeg kan ikke tro at hans helgenfar likte det.»

«Kanskje ikke. Og selv om jeg kjempet under helgenens merke på Stiklestad, har jeg aldri følt meg helt trygg på ham. Men jeg brydde meg ikke stort med det. Jeg har satt lit til eget vett og egen styrke mer enn til himmelske makter og hærskarer.

Bare nå i det siste er jeg begynt å tenke mer på Olav. Han tapte Norge til Knut den mektige av England og Danmark. Jeg mente jeg ville ta hevn på Olavs vegne ved å legge England under meg, og at han kom til å se det som en tjeneste.»

«Forteller du meg at du er ute for å gjøre deg til venns med himmelske makter likevel?»

Han lo:

«Hvem vet? Da jeg tok til å drømme om Olav, fikk jeg i hvert fall for meg at jeg ville finne ut hvor jeg hadde ham, om han var min venn eller min fiende. Og jeg visste bare én sikker måte å gjøre det på – det var å åpne skrinet hans og se om han gav meg noe tegn.»

Hun stirret på ham:

«Du mener ikke at du åpnet helgenskrinet bare for din egen nysgjerrighets skyld?»

«Hvorfor skulle jeg ikke det? Og det var enkelt nok å finne en grunn til å gå løs på skrinet.

Du har sikkert hørt at Magnus brukte å klippe helgenens hår og negler hvert eneste år. De vokste på ham, og han lå i kisten som om han sov. Jeg har ikke følt meg fristet til slikt og har latt det være. Men sant å si var det på høy tid at jeg tok meg av ham – det kan vokse ut meget hår og skjegg og negler på nitten vintre, og det var slett ikke sikkert han hadde det så godt.

Det var ikke vanskelig å få nøkkelen til skrinet ut av biskopen. Han kom med den med én gang da jeg tok litt hardt i. Og jeg satte væpnet vakt utenfor kirken, jeg ville være i fred.» Han stanset, og han satt med blikket festet på synsranden nå.

«Fikk du tegnet ditt?» spurte hun spent.

«Tegn?» Han lo bittert. «Der var ikke annet i skrinet enn det en kunne vente i en likkiste femogtredve vintre etter at liket ble lagt ned i den.»

«Har du tenkt å fortelle dette til noen annen?» spurte hun etter en stund.

«Nei. Og om noen skal finne det ut nå, må de bryte skrinet opp. Jeg kastet nøkkelen i sjøen utenfor Agdenes.»

«Gjør dette noen forskjell for deg?» spurte hun.

Han tenkte seg om.

«Det sier lite om Olavs hellighet,» sa han. «Hvis alle helgener skulle ligge vel bevarte i sine skrin, ville det ikke være et berg av helgenknokler i omløp. Men det forteller at den skinnhellige Magnus hyklet. Så lite som det var igjen av Olav nå, skal ingen få meg til å tro at han lå rød og hvit og fager i kisten i Magnus’ tid. Gud og hans hellige mor må vite hvor meget løgn og hykleri der har vært omkring dette.»

«Det finnes et ordtak –»

«– om gryta som kalte stekepannen sotsvart, mener du? Jada. Jeg vet jeg har gjort mitt til å fremme troen på Olavs hellighet, og at jeg har satt ut om ham en og annen tått som har lite å gjøre med sannheten. Men jeg begynner å føle meg sandskurt ren sammenliknet med disse andre. Jeg later i hvert fall ikke som om jeg er from og gudfryktig.

Det er noe annet som plager meg: nå kommer jeg hverken til å få vite om Olav er hellig eller om han er min venn.»

«Så blir englandstoktet ditt en sak mellom deg og Vår Herre,» sa hun. «Du kan ikke vente deg noen slags mellomkomst av en hellig bror.

Men kanskje det er Gud du frykter,» la hun til. «Var det kong Olavs ord i drømmen, at toktet var imot Guds vilje, som fikk deg til å åpne skrinet hans?»

Han så på henne fra siden. Så hugg han i:

«Jeg gjør som jeg vil. Til England drar jeg om så erkeengelen Michael og hans hær er rede til kamp mot meg.»

Hun stivnet til:

«Harald! Dette er opprør mot Gud!»

Han svarte ikke. Men litt etter sa han:

«Jelisaveta, jeg vil ligge med deg.»

«Her?» var alt hun kunne finne på å si.

«Hvorfor ikke her?» Han lo, tok hendene hennes, drog henne med seg ned i gresset.

Hun visste at hun burde tenke på hans opprør mot den Allmektige, på hans sjels frelse. Hun burde stå imot.

Men hans kjærtegn, hans latter, hennes egen lyst, fikk alle innvendinger til å forsvinne.