Karsten Alnæs

Havherre og sjøtrell

Om forfatteren:

Karsten Alnæs (f. 1938) er en allsidig og produktiv forfatter som skriver bøker innen både skjønn- og faglitteratur. Han har mottatt en rekke priser for bøkene sine. Han ble tildelt Brageprisens hederspris i 2003, og mottok Oslo Byes Vels ærespris, Bypatrioten, i 2012.

Om boken:

I en kystby på nordvestlandet tidlig på 1800-tallet har de store klippfiskdynastiene all makt, mens fiskerne og arbeiderne lever i kummerlige kår. Vi møter blant annet den unge “havherren” John Daniel og fiskerdatteren Eva som maner småkårsfolket til kamp.

Med innsikt og skarpsyn avslører forfatteren maktspillets mekanismer og ondskap, så det morer, underholder, svir og ryster.

Tilbakemeldinger vedrørende denne boken kan sendes til ebok@aschehoug.no

© 1978, 2014 H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard), Oslo

www.aschehoug.no

Tilrettelagt for eBok av eBokNorden, 2014

ISBN 978-82-03-35782-4 (ePub)

Havherre og sjøtrell

1

Galeasen «Ridderen» kastet anker en januarnatt da vestavinden kom i hiv gjennom sundet. I grålysningen ble en båt satt på sjøen.

Det gikk rykter om at nevøen til Robert Daniel var kommet med skipet. Dessuten at galeasen hadde tatt opp noen skibbrudne ved Farene.

Robert Daniel var møtt opp ved tollboden. Han hadde ventet sin nevø John omtrent ved disse tider, og passet nøye på hvert skip som kom.

Robert Daniel fant John blant de skibbrudne. Han talte ivrig med to menn i side vadmelskufter, og Robert Daniel ble slått av hvor like de tre mennene var av utseende.

John var småvokst, grannbygd, mørk i hud og hår; øynene var kvikke og brune. Til tross for tre generasjoner med norsk inngiftet blod så arvingen til huset Daniel ut som en sydlending.

Han nikket og smilte da han så Robert Daniel. Onkelen var preget av synet av de tre like mennene, og nevnte det for nevøen.

– Det var da heller ikke merkverdig, sa John og lo. Han plirte, og myste over mot pakkhusene og bryggene på de andre øyene.

– Hvorfor ikke det?

Onkelen så spørrende på ham.

– De er jøder fra Amsterdam, svarte John. – Vi har da også jødeblod i årene. Har vi ikke?

Onkelen tidde. Nevøen hadde ikke forandret seg mye de fire årene han hadde oppholdt seg hos familien i England. Da han reiste, var han en ondskapsfull og uforskammet sekstenåring, dristig og uten respekt for noe. Det første han gjorde da han kom hjem, var å henspille på det rykte som mer enn noe annet hadde ødelagt familiens reputasjon i byen.

Onkelen så over sundet mot «Kisten», familiens gård, og bryggen. Nå, ja. Nevøen ville trenge sin dristighet. Det var gått nedover med huset Daniel de to siste årene.

Robert Daniel sa ikke noe om dette. John ville tidsnok få vite.

De ble rodd over til «Kisten», og nevøen begynte å spørre om handelshusets virksomhet. Selvsagt var han noe underrettet gjennom onkelens korrespondanse, men han ønsket å vite mer.

Igjen kjente Robert Daniel at nevøen gikk over en grense. Han brøt de usagte retningslinjer i familien. De som var blitt gjort gjeldende av den første Daniel for over sytti år siden, og som var blitt fulgt til denne dag. En av de klareste reglene hadde vært loven om lydighet mot og ydmykhet overfor de eldre i familien. I nevøens spørsmål kunne Robert Daniel hele tiden ane en bebreidelse og en svak hån.

– Det er jo krigstider, sa John, og Robert Daniel forstod at det betydde følgende: Når det er krig ute i Europa, tjener de fleste handelshus i dobbeltmonarkiet gode penger. Hva er i veien med deg siden du ikke gjør det samme?

– Har du kjøpt andre skip enn snauen «Emanuel», spurte John og det betydde: Du er forsiktig, feig og lite forutseende; for nevøen visste at huset ikke hadde kjøpt andre skip, og at hollenderne fraktet den alt overveiende del av den klippfisk, tørket lange og salt sild som ble eksportert til Barcelona.

Men Robert Daniels livsregel var forsiktighet, og vel kunne det gi lite utbytte i tider som disse. Men trygghet gav det, og det var viktigere enn den store fortjeneste.

– Vi pleier å ha tradisjon i det å være først ute, sa John Daniel henslengt; idet han betraktet «Kisten» som seilte som en fullrigger frem av morgendisen. – Vi pleier ikke å vente på morgendagen.

Robert visste hva han mente. Det var Danielene som hadde lært folk her ute i utskjærene å salte fisken straks den var fanget, og tørke den, vende den, sortere den og laste den. Det var John den første som hadde sendt den første snau fra byen til Barcelona.

Båten var nå glidd helt opp under bryggene. De var rødmalte med tømmer og stavverk. I flukt med bryggene lå vånings- og kontorhuset med stående panel og valmtak. En fritrapp løp fra den enkle midtportalen ned på bryggen.

Frøken Skiold, husbestyrinnen, ønsket uglad og nervøs den unge velkommen. Prokuratoren, Broch, som i de siste to år hadde bestyrt forretningene sammen med onkelen, smilte stivt og strøk seg fort gjennom pistrehåret. Tjenerskapet stod forfrossent i en klynge og håndhilste beklemt på ham, en etter en.

John Daniel hadde ingen kjensle av å være hjemme. Disse skikkelsene med de bleke og matte ansiktene kjente han ikke. Husene og bryggene som var hans barndomshjem, hadde undergått en forandring, og hadde mistet den varme intimitet han husket så godt. Det hadde ingenting å gjøre med at hans foreldre var borte. De var døde allerede da han forlot byen. Kanskje han selv var en annen.

Likevel. Da han vendte ansiktet mot sundet der det åpnet seg mot fjorden, fikk han hjemkyn. Det var kanskje lukten av sjø og tang eller synet av hav fra en gammel barndomsvinkel. Kanskje husket han at det var akkurat her han første gang hadde drømt seg ut av sundene.

Men sett bort fra en gammel havlengt var både byen og Daniel-gården fremmede for ham. Han begynte å engstes for å møte menneskene i byen.

Denne engstelsen fikk næring da Broch alt nå meddelte med sin knitrende stemme at også unge Daniel var invitert til feiringen av Hans Majestets fødselsdag, den 29. januar, i det kielske hus. Det ville i anledning dagen både oppføres piècer av husets ensemble, serveres et aftensmåltid, og avholdes ball etterpå.

John mottok invitasjonen med et nikk, og lot Broch forstå at han skulle sende et bud til Kiel-gården om at han takket ja.

Så begynte han å ordne med sin bagasje, som tre av tjenerskapet bar opp fra sjaluppen.

Senere samme dag fikk han vite at de to jødiske skibbrudne var blitt anholdt av byfogden. De skulle holdes i arrest inntil det var skaffet til veie tusen riksdaler, som hver av dem måtte erlegge i bot for å ha tatt opphold i riket.

For de andre skibbrudne var det skaffet skipsleilighet i en hollandsk galeas, som skulle seile med bestemmelse for Barcelona om noen dager.

John Daniel gikk for å tale med byfogden. Han ble ønsket velkommen tilbake til hjembyen, og tatt vel imot. Men byfogdens ansikt strammet seg til da John Daniel bar frem sitt ærend.

Det gjaldt de to jødiske skibbrudne, sa John Daniel. Han ville gjerne anmode byfogden om at de fikk forlate byen på galeasen «Wilhelm» med de andre skibbrudne. Denne byen hadde fra gammelt av huset både holstenere, lübeckere, skotter, englendere og hollendere. Hans egen slekt hadde også funnet et fristed her. Det ville være ille om denne romslighet ble skadet ved at to skibbrudne, som uforskyldt havnet her, med tvang skulle holdes tilbake, fordi de hadde forlist alt sitt gods på sjøen, og således ikke kunne betale den bot som byfogden hadde ilagt.

Byfogden svarte temmelig skarpt. De to skibbrudne hadde satt seg ut over landets lover i det øyeblikk de hadde bestemt seg for å seile langs kysten. Dersom de fikk dra herfra uten straff, ville det kunne oppfattes som om nordmennene halvveis åpnet sine havner for slike handelsmenn. John Daniel var ung og hadde ikke den lange erfaring som han. Han forstod ikke hvilke plager fedrelandet var skånet for som ikke huste jøder. Byfogden kjente mange land, hvis folk led under dette snyltende folkeferd. Han var lykkelig over renheten blant sine landsmenn og ville beskytte dem med alle lovens midler.

Som student hadde byfogden møtt de sjakrende klesjøder i København. Mer enn en gang hadde de slesket seg innpå ham for å selge en skjorte eller et plagg. De drev aldri ærlig håndverk; deres tro var formastelig og tvang dem til å ete hull i andre samfunn. Guds utvalgte folk. Et folk i folket. I egne øyne opphøyet og spesielt beskyttet.

Nei. Byfogden hadde ingen sans for John Daniels anmodning. De to skibbrudne skulle såvisst få kjenne at landets lover stod ved makt.

John Daniel så ned mens byfogden talte. Siden sa han:

– Jeg håper byfogden kjenner folkesnakket. En gammel og hårdnakket overlevering forteller at Danielene opprinnelig var jøder.

– Dere er kristne nå, og har vært det i generasjoner, svarte byfogden. – Og forøvrig legger jeg ikke mye vekt på hva løse tunger forteller. Jeg ville ikke betrakte meg som jøde, var jeg deg.

Hvem er jeg så, tenkte John Daniel.

Han hadde søkt å finne slektens aner i Skottland, men alt tapte seg i rykter. Hans oldefar, John, var den første som trådte klart frem. Han var en streng og maurflittig puritaner, som øvde både legeme og ånd, og som med sin selvdisiplin og sine kunnskaper skapte et av de solideste handelshus i byen. Ikke i ett av hans brev fantes en hentydning til at slekten rant av jødisk rot.

– Det er da også likegyldig hvor Daniel-slekten stammer fra, sa byfogden og grep Johns tanker i flukten. – Det viktige er hva den er.

John Daniel så byfogden inn i øynene.

– Jeg føler meg mange ganger som en sviker, sa han. – Jeg vet ikke hvorfor, men det er en av grunnene til at jeg oppsøker deg i dag. Det er derfor jeg går i forbønn for de to jødiske handelsmenn. Kanskje er det et utslag av ungdommelig tåpelighet og overmot, men for min egen skyld vil jeg be deg slippe de to skibbrudne fri mot at jeg legger ved to tusen riksdaler. Det er en del av min morsarv som jeg ennå har i behold.

Byfogden var lenge taus.

– Du har tenkt alvorlig gjennom dette, sa han.

– Det har jeg, sa John Daniel.

– Da sier lovens bokstav at jeg plikter å sette de arresterte fri, sa byfogden. – Hva jeg forøvrig mener, kommer ikke saken ved.

To dager senere seilte galeasen «Wilhelm». De to jødene Benjamin Levi og Samuel Hoon var ombord. Det ble snakket lite i byen om dette.

Den samme dag ble det i anledning kongens fødselsdag servert mat til tre hundre trengende foran Kiel-gården. Langbord var satt ut på bryggene, og ti av det kielske tjenerskap øste dampende suppe i hollandske boller.

Solen svevde blek og matt over bergene, og disen hersket på sundene, men luften stod stille og varm. Ellers hadde det ikke vært mulig å spise ute.

Det var forøvrig en linn vinter. Blomstene sprang i de engelske havene; kontorfolkene gikk i skjorteermene til bryggene når skipene kom; gressbakkene lå lodne og lyste av fuktig grønske og frodighet.

I et slikt vær kom også annet til syne. Langs bryggene drev flere betlere enn noensinne. Det var kvinner og barn med benete, melkehvite ansikter; men også uvirksomme, stive mannsskikkelser.

Byfogden hadde sagt at aldri hadde så mange mennesker flyttet fra fjordene for å arbeide på berg og i pakkhus, og aldri var så mange blitt drivende i lediggang. Det hang nok delvis sammen med det dårlige fisket og den overraskende fredstid ute i Europa, som han håpet var midlertidig; men den skyldtes også den voksende dovenskap hos den gemene mann.

I alle fall førte den økende hop uvirksomme mennesker byens borgere mange problemer på halsen, så som fattigdom, sykdom, epidemi og sult. Det var likefrem sjenerende med alle disse illeluktende og magre fattiglemmer som rekte langs bryggene.

Noen av dem tok til og med husrom i kasser og skur, og en mor og et lite barn var funnet døde av sult i en tønne på Walmuthboden. Det var da også et sted å legge seg hen for å dø.

Men i dag var det altså kongens dag. Ølet rant i krusene, suppen dampet kraftig, og kjøttstykkene svulmet overdådig i bollene. Og det Herrens varme været som drev gjennom sundene, og mennene som sang ankerspillet muntert opp på galeasen Anna ved Danielbryggen, fikk de fleste av de fattige til å bli saktmodige som skrevet står. De satt rundt sitt bord i disen; ingen kunne se dem. De var ute på milde havet; ved siden av dem satt skyldfolk fra de trangeste plasser og kott Den frihet de hadde søkt i byen, hadde de ennå ikke funnet. Men kommer tiden, kommer vel også lykken. Og satt de ikke her på øyene i havet i januar og åt glovarm suppe med store kjøttstykker i?

Utpå kvelden begynte de mer fornemme gjester å komme til det kielske hus. Føringsbåter og geitbåter kom glidende langs bryggene. Åretakene sukket i blikka.

John Daniel satt i en av båtene og kviet seg for kvelden. Alt dette arrangement, stive smil og hule ord huet ham ikke. Å skåle for en vanvittig konges helse fant han absurd. Helst ville han slippe å skåle for noen konge. Helst ville han ha snakket mer med Benjamin Levi og Samuel Hoon om den virksomhet de drev.

Men John Daniel ville på den annen side være blant de fremste i byen. Derfor sluttet han seg til maskeraden.

Jens Kiel tok imot gjestene. Han ønsket John Daniel velkommen tilbake fra England.

Velkomstene bølget velvillig John Daniel i møte da han sammen med onkelen trådte inn i den såkalte salen, som lå i gårdens første etasje. Barndomsvennene Benjamin Knop og Hans Crosby hilste smilende på ham. Familiene Møhlen og Tangen fortalte i munnen på hverandre hvor lykkelige de var over å se ham tilbake. Så stor han var blitt. Og så sjarmant! Og Hans Møhlen hadde latt seg fortelle at han alt hadde gjort egne forretninger i London. I en alder av tyve år! Han ville nok snart ta fatt her hjemme også. Det var blomstrende tider.

– Nå, ja, sa Robert Daniel. Han var skeptisk til alt prat om blomstrende tider.

Men det må virkelig være lyse tider, tenkte John Daniel og så seg rundt. Langsomt prikket det i ham, som om han hadde drukket sprudlende, klar vin.

Salen var fylt med festkledde, glade mennesker, som stod i grupper med sine glass og summet slik at det svake spinettspillet til Kiels datter ble dempet til det nesten uhørbare.

Så fjern og glassert var denne verden her inne, så porselenssprø og dressert; men likevel så besnærende, forførende og berusende, helt opp til tannsnittlistene under taket.

John Daniel stod og konverserte sine barndomsvenner. Samtalen løp elegant og på unge forretningsmenns vis over de siste fraktratene, nybyggerne på Nedre og Øvre Kran, de lyse utsikter til en ny krig ute i Europa; og til slutt trippet de unge menns samtale litt tvungent henslengt over til byens unge damer, som alle befant seg seilende i samme rom.

John Daniel var animert, men beruset var han ikke. Hans familie i London hadde ført ham inn i de galanteste kretser, så han hadde opplevd mer grandiose mønstringer enn dette. Men at det belevne galanteri utfoldet seg i hans hjemby, bedøvet ham nok litt.

Samtalene løp grasiøst og utvungent fra John Heinrichs nye slupp, som stod tjæreluktende og smekker på brabenken, til Susy Møhlens dypgrønne kjole med en silke-orkidé i utringningen. De gled fra Hornemanns fat med catalansk vin, til de siste historier om overveierens funderinger med byvekten som vakte de unges ergrelse i den grad at de foreslo ham hengt.

Barndomsvennene nippet til sine historier og nøt atmosfæren; de ble vektløse av bekymringsløs nytelse, og bare noen av dem, slik som John Daniel, ante de mørke understrømmer som alltid finnes under den lyse og muntre lettsindighet. Men anelsen ble nesten visket helt ut en slik dag, etter som kjolene og dinerjakettene fløt inn under prismekronene, flirten våknet, viddet blinket, og alles bevissthet var rettet i halvt skjelmeri mot kongens fødselsdag og i helt alvor mot at verden gikk fremover, og at det var deres fortjeneste.

I det ene hjørnet av salen var det bygd opp en scene. Jens Kiel stanklet opp på den, og annonserte med klappende hender at han hadde noe å si.

Da den livlige konversasjonen begynte å forstumme, forkynte han så, tydelig oppspilt av stolthet, at husets private ensemble hadde til hensikt å underholde gjestene. Herr Strømberg, som var kommet til byen fra Trondhjem, hadde innstudert noen piècer med enkelte herrer og damer fra byens noblesse, hvoriblant hans egen datter Anna befant seg, og hva repertoaret gjemte, ville forestillingen etterhvert åpenbare, men så mye ville han røpe, at den siste pièce som vistes, var forfattet av dobbeltmonarkiets fremste skuespillforfatter, Ludvig Holberg.

Mens Jens Kiel talte, var fem, seks tjenere begynt å bære inn stoler i salen, og selv om enkelte av herrene kvalte en gjesp over den kommende aftenunderholdning, kunne man høre av den mumlende og sprudlende tone, at dette divertissement ble tatt imot som et krydder til en allerede belivet stemning.

Forventningene ble innfridd. Åtte unge piker fremførte først en ballistisk dans til tonene av et spinett. De var prydet med røde tøyroser, og mottok stor applaus. Enda større begeistring vakte imidlertid herr Strømberg og frøken Kiel da de fremførte en «pas de deux». John Daniel syntes både arrangementet, illuminasjonen og fremførelsen var mer galant og europeisk enn han hadde ventet. Hans hjemby var avgjort mer kulturell, forfinet og våken enn han hadde trodd.

Så begynte skuespillet. John Daniel rykket til da den unge helt alt i tredje replikk sa: «Ach gid den Jøde faae en ulykke.» Litt beklemt måtte han etter fem, seks replikker fastslå at skuespillet handlet om en jøde som hadde kjøpt en ung, vakker jomfru av tyrkerne, og som nå, med klekkelig fortjeneste, vil selge henne videre til en offiser. Inntil videre stenger han henne inne og pryler henne, mens hun vansmekter og lengter etter sin elskede Leander. Leander på sin side elsker også henne, og smir, sammen med sin tjener Henrich, renker mot jøden Efraim.

John Daniel var først litt brydd og skottet over på sin onkel, som imidlertid lot til å befinne seg vel og more seg kostelig over at havnefogd Williams, som spilte Efraim, knotet på tysk-dansk, slikket seg på fingrene, og var akkurat så heslig, gjerrig og ubarmhjertig som man ventet en jøde skulle være.

Jeg er utenfor dette, tenkte John Daniel. Dette har ikke jeg noe med. Jeg er ingen jøde. Jeg har ingen grunn til å kjenne meg beklemt. Ludvig Holberg er kjent som en moralist; han lar latteren svi der den kan rense; det er fortjenstfullt at Jens Kiel lar oppføre stykker av ham, og ikke nøyer seg med de harmløse tomheter som til vanlig løper over scenene. Jeg kan ikke kjenne meg personlig berørt; jeg har ingen grunn til det.

Men etterhvert som handlingen i stykket utviklet seg og latteren skyllet over jødene etterhvert som jøden ble lurt, spottet og prylt, kjente John Daniel seg berørt likevel.

Latteren som steg opp fra strupene rundt ham, var ikke den lette, sprø latteren som klukket i salongene eller i klubben etter en god historie. Det var heller ikke et slikt tørt, pusteløst fiskehikst som presset seg ut av byfogden når man fortalte noe vovet.

Dette var en het, dyp og sanselig latter. Den veltet gjennom salen, dyp og uhemmet; av og til knurret den; av og til hevet den seg som et murrende dyr.

John Daniel fikk da også den fornemmelse at hans bysbarn opplevde en kollektiv kjønnsakt; at det var rykket ut i en primitiv, religiøs ekstase som det blodløse, fornuftspregede menighetslivet aldri kunne gi dem. Han visste med ett at denne nytelsen trengte offerlam for å kunne leve, og at den lå som et dirrende, elskovsprengt havdyr under den småskvulpende, passiarende, temmete og lykkelige stemning som for en time siden hadde fylt den lette og lyse salen.

Han hadde ofte hørt at menneskene utfører de blodigste handlinger av troskap og pliktfølelse; men han forstod av de nesten gråtende latterbrølene rundt ham at offeret var et erotisk behov. Plikten og lydigheten vil alltid være en sivilisert unnskyldning. Kannibalismen var en sann og opprinnelig menneskelig egenskap.

Jo, John Daniel kjente seg beklemt. Det hadde oppstått et sug i mageregionen; han var omgitt av en klebrig, ubehagelig masse.

Holbergs stykke «Diderich Menschenskræk» led mot sin avslutning, og da skuespillerne trakk seg bukkende tilbake for sjette gang etter applausen, steg den overflatiske pludringen behersket mot prismene som før.

Nå trådte seks piker frem med brett der det stod pokaler med champagne, cap constantia, sherry og madeira og en biskop til de yngste damer, som gjerne foretrakk noe søtt. Denne drikk var en blanding av burgunder og rødvin, blandet med sukker, speserier og spanske appelsiner.

Etter som gjestene strømmet til og forsynte seg, begynte et musikkorps i spisesalen å muntre opp.

En offiser steg opp på en stol og utbad en skål for Hans kongelige Majestet. En av de eligerte menn, Robert Williams, bad om en skål og et «hillvære» for byen. Enkelte av de eldre herrene benyttet forvirringen til å beføle vinpikene, som stod rødmende med sine store brett og lot det skje.

Men de yngre herrer var alt begynt å drive bort mot damene; for middagen nærmet seg; det gjaldt å finne den skjønneste og mest henrivende borddame før noen andre gjorde det.

En borddame ble selvfølgelig både den første og den andre dansepartner; ballet var sanksjonert for den lovlige og, dersom man ønsket det, for den ulovlige kurtise. Det røpet den hektiske munterhet før middagen.

– Har min gamle venn John ennå ikke funnet seg en dame? sa Susy Møhlen som kom tett bak John Daniel.

John hadde konversert pliktskyldigst med de eldre herrene Robert With, byfogd Tranberg og havnefogd Williams.

Williams hadde etter forestillingen vist John Daniel en utsøkt høflighet; noe John Daniel betraktet som en bekreftelse på at skuespillet bar brodd også mot hans familie.

Han hadde forøvrig vært så lammet, forvirret og fjern etter det som var hendt; den formelle konversasjonen med de fornemme herrer gav ham en kjærkommen adspredelse; han hadde helt glemt at han burde finne seg en borddame.

Men her stod hun altså.

‒ Har du ikke, John? spurte hun.

‒ Det vil være en stor plaisir for meg, sa han; og det var det; for ingen av de unge damer var så blinkende i blikket som Susy Møhlen.

Magen kildret og blodet fór til hodet. John Daniel kjente at han igjen kunne ta del i lystigheten.

Impulsivt og halvveis henført, som om verden med ett var blitt forandret, gav han sin borddame armen. Han hadde et uttrykk av befippelse og forlegen lykke i ansiktet; og de eldre herrer slapp løs en vennlig og forståelig skoggerlatter da han skred bort.

John Daniel og Susy Møhlen ble raskt fortrolige. Livlig tumlet beretningen fra de siste år fra den ene til den andre.

Susy hørte interessert om årene i London, om arbeidet på kontorene, om selskapene, reisene til Holland. John Daniel nøt Susy Møhlens klingre stemme, hennes plutselig og myke gester, hennes fortellende øyne og nyanserte, mimende kurtise, som alt berettet om hennes to år i København, der hun lærte klavérspill, fransk og tysk, og hennes tre år i Hamburg, hvor hun danset og ble fetert og bodde hos konsul Møhlen, og mon tro om det ikke blusset opp et minne om en søt og vovet historie i hennes øyne da hun fortalte?

I alle fall; John Daniel var fanget inn av en invitasjon til vennskap, han var smigret over å kunne presentere en så delikat borddame; og han lot seg føre opp fra en mørk stemning, til en ansvarløs og fjærlett besnærelse. Han var og innfanget av Susy Møhlens modenhet; hun var ikke bare fire år eldre enn ham, men kunnskapsrik og kultivert; samtidig sprudlet hun av friskhet.

Da Jens Kiel derfor kunngjorde at dinéren var servert, trippet han hanebent og kry inn med sin dame. Under middagen så han nok at både fru Hornemann og fru Williams sendte ham blikk, men han enste dem ikke.

Det gjorde heller ikke Susy. Hun talte høyrøstet av burgunder og fødselsdagsstemning, utbad havnefogden en skål for Hans Majestets elskerinner, og betrodde John Daniel at hun gikk kjed av livet i København, at hun kjedet seg til døde i Hamburg, at hun lengtet og lengtet her hjemme, men hun visste ikke etter hva; uten at det slett ikke var etter den tekkelige gemal som hennes foreldre med lys og lykte søkte. Herre Gud. Hun talte visst over seg.

For John Daniel var hun et barn, en ufordervet og vellende olle; samtidig ante han vekheten, forstillelsen, maskeraden og sårheten. Etterhvert kom han til å forestille seg henne som det friske og umiddelbare han søkte, samtidig gjorde hennes sanselighet ham ør.

Og dinéren ble nytt. Det ble avsunget oder til Hans Majestet, og kaptein Helmuth buldret en Vivat-vise til «vores by», som han påstod han hadde diktet selv. Hvorpå byfogden vaiende heiste seg opp, takket for sangen, og sa at den bar tydelig preg av å være forfattet av kapteinen, såsom når han lot «fisk» rime på «kvinnelist» og «sjø» på «øl». Men når «viv» rimet på «siv», var det så umilitært og elegant at det umulig kunne ha kommet fra et så firkantet hode som kapteinens. Ergo måtte det være tyveri.

– Løgn, ropte kaptein Helmuth over bordet. – Jeg krever duell.

Hvorpå gjestene lo.

Og i en slik stemning spiste man både andesteken, skinken og steinbiten; man nippet til de på fransk manér tilberedte kamskjell; og greide også, riktignok til store mengder spansk vin, å fortære den brunglinsende kalvestek, som pikene til slutt skred inn med.

Etter et utall skåler reiste så gjestene seg, utbrakte vertens skål, skrapte med stolene og gikk for å trykke Jens Kiel i hånden.

Etterpå begynte dansen. Den ble innledet med vals, deretter fulgte kontradans og engelsk dans.

John gled avsted med Susy Møhlen. Men mange sloss om hennes gunst; han måtte nøye seg med de første obligatoriske rundene.

Susy ble først beslaglagt av den høye major Kehlmann, som hadde kommandoen over batteriet i Sørsundet. Han var en rakekniv og hadde nettopp fått dømt to oppsetsige soldater til døden for ulydighet.

Men også majoren måtte forlate den feirede Susy. Han ble stående litt tafatt sammen med John og se hvordan Peter Hornemann kurtiserte henne.

Majoren begynte så å konversere John. Han beundret den engelske statsskikk.

– Jeg frykter mobbens oppsetsighet, sa han. – Men engelskmennene har greid å tukte dem. De kan kunsten der borte.

– Det kommer av deres raison, sa byfogden som hadde sluttet seg til John og Kehlmann. – De tukter alltid med list og hensikt, aldri ekstremt slik franskmennene gjør.

– Men de har det samme problemet som hos oss, sa John. – Også i London lever fattige, syke, sultne, som vil knuse og myrde om de fikk anledning til det.

– Men det gjør de altså ikke, sa majoren. – De vet at de er dømt til å tape en kamp mot selvbeherskelse og fornuft.

John fulgte Susy med blikket. Hun var nesten legemlig innringet av Peter Hornemann, men så ikke ut til å like beleiringen.

– Jeg håper vi greier å følge det engelske eksempel, så vi ikke råder ut i franske tilstander, sa Robert Daniel, som også hadde sluttet seg til herrene da han forstod det utviklet seg en passiar.

En samtale mellom herrer var så avgjort mer givende for mange enn «å rotere rundt til ingen hensikt med en dame du så allikevel ikke kommer i seng med», som prokurator Brandt sa. Han kastet seg også inn i passiaren.

– Jeg frykter massene mer enn noensinne, sa Robert Daniel. – Se på arbeiderne våre på bergene, i pakkhusene og på bryggene; det blir flere av dem, og de smiler aldri.

– Det gjør de da, onkel. John lo. – Hva er det for tullprat?

– I alle fall har de ingen grunn til det, skjøt Benjamin Knop inn. – Jeg ville i alle fall ikke gjort det dersom jeg var en av dem.

Passiaren løp videre, og for en gangs skyld var den dominert av Robert Daniel, som vanligvis sa svært lite i selskaper.

Han stod mørkladen og innett i den diskuterende klyngen og la ut om sin frykt for fremtiden, for de arbeidsløse, for de fattige, for opprøret, for ilden som kunne komme til å fate.

De lyttende borgere var bekymret, men overbevist ble de ikke. Robert Daniel var forsiktig og fryktsom. Han hadde ikke hatt meget lykke med sine forretningsmessige kalkulasjoner. Det var ingen grunn til å tro at han vurderte riktigere her.

John kjente seg varm og ør, og gikk ut på bryggen for å trekke luft.

Ute var det lint. Luften tynget og luktet jord og grønske. Disen var veket; sjøen lå svartblank. Ut mot sundet og fjorden løp bånd av knust måne og alle øyene var stenket. Bergene glinset, pakkhusene skrevet svarte opp i natten.

Det var stille som i en glasskule; stjernene var feid over himmelen som spansk salt, og lukten av åtsler og råtten fjære rev ham i nesen.

En og annen galeas og slupp lå som en ribbet fugl på vågen.

Bak seg hørte John Daniel musikk og snakk, avbrutt av en og annen klingende latter.

Rundt ham lå havet; det strakte seg brutalt ut.

Nå kunne John Daniel høre sjøen ånde rå og hes; den pustet ham i ansiktet som en gammel hore.

Den fortalte ham et eventyr om ham selv.

Men han ville ikke høre. Dette var ikke hans hav. Han var omtåket av vinen og festen; dette forråtnete og heslige kjente han ikke.

Med ett merket han at Susy Møhlen stod ved siden av ham. Hun sprudlet med leende øyne. Det var bare å drikke.