Mick Herron

PÅ FREMMED JORD

OVERSATT AV

Inge Ulrik Gundersen

Om forfatteren

Mick Herron (f. 1963) er en av Storbritannias fremste thrillerforfattere. Han er særlig kjent for serien om Jackson Lamb og agentene i Slough House. Disse bøkene har høstet strålende kritikker, og blitt store leserfavoritter over hele verden. Serien er filmatisert som Slow Horses, med Gary Oldman i rollen som Lamb.  

Foto: Mikael Buck

Om oversetteren

Inge Ulrik Gundersen (f. 1963) har oversatt med enn førti skjønnlitterære forfattere til norsk, blant dem Jens Lapidius, Kristina Ohlsson, Robert Wilson, Paula Hawkins og Christoffer Carlsson.

Om boken

I Slough House, hvilehjemmet for mislykkede spioner, er gamle minner i ferd med å vekkes til live – og ingen av dem er gode. Catherine Standish kjøper sprit igjen, Louisa Guy plages av en for lengst tapt kjærlighet, og nykommeren Lech Wicinski er fast bestemt på å finne ut hvem som ødela karrieren hans, om det så koster ham alt.

Jackson Lamb, sjefen for det hele, vil helst være i fred. Men snart kan selv ikke han ignorere stanken av gamle fiender. Da han får ferten av mannen ansvarlig for drapet på en tidligere Slough House-agent, sender han folkene sine ut for å gjøre opp regningen.

De er på vei til fremmed jord. Og ikke alle kommer til å vende tilbake.

Materialet i denne utgivelsen er vernet etter åndsverkloven. Det er derfor ikke tillatt å kopiere, avfotografere eller på annen måte gjengi eller overføre hele eller deler av utgivelsens innhold uten at det er hjemlet i lov, eller følger av avtale med Kopinor.

Bruk av hele eller deler av utgivelsen som grunnlag eller som treningskorpus i generative modeller som kan skape tekst, bilder, film, lyd eller annet innhold og uttrykk, er ikke tillatt uten særskilt avtale med rettighetshaverne.

Bruk av utgivelsens materiale i strid med lov eller avtale kan føre til inndragning, erstatningsansvar og straff i form av bøter eller fengsel.

Oversetteren er medlem i Norsk Oversetterforening.

Tilbakemeldinger vedrørende denne boken kan sendes til ebok@aschehoug.no

Originalens tittel: Joe Country 

Copyright © Mick Herron 2019

Norsk utgave © 2023 H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard), Oslo

www.aschehoug.no

Omslag: Nils Olsson, oink.se

Tilrettelagt for EPUB av Type-it AS, Trondheim 2024

ISBN: 978-82-03-36651-2

Til Annabelle

1

Ugla fløy skrikende ut av låven med full fyr i vingetuppene. Et øyeblikk var den en døende engel i silhuett mot den tomme himmelen, svidd av sin egen guddommelighet, og så var den bare en klump med sot, og falt som en ambolt ned i trærne like ved. Han lurte på om skogen ville ta fyr, men det lå masse snø på trærne, og det som måtte være igjen av gnister etter fallet, ville slukne i snøen. Han snudde seg og så på låven akkurat idet taket falt sammen, og en sky av støv steg opp. Ganske vakkert, hvis man likte sånt. Det var sikkert dette pyromaner tente på.

Men han var ikke pyroman, han bare fulgte instrukser. De hadde brent ned låven for å skjule at de hadde vært der, og ingen av dem hadde tenkt at dette var en utryddelse, at det ville være en ugle der inne, pluss mus, rotter, edderkopper og andre kryp. Ikke at det spilte noen rolle. Men han burde ha tenkt på muligheten. Da ville han ikke fått hjertet i halsen da den brennende fuglen fløy ut, på desperat jakt etter livets siste sekunder.

Nå hadde den funnet dem. Der oppe i det store grå, mens det tidligere hjemmet dens ble forvandlet til en rykende ruin av flammenes mirakel.

Noe ga etter med et smell og en sky av gnister, og det var et passende signal. På tide å dra.

«Er vi ferdige?» sa han.

«Ikke så ferdige som den fuglen. Hva var det, en høne eller noe sånt?»

«… Ja, riktig. En høne.»

Herregud.

Han sjekket remmene på ryggsekken, strammet mansjettene på vaffeljakka, dro opp hetta og førte an bort til stien. Bak dem snodde røyken seg opp, mens snøen falt i stadig større flak, og alle konturer ble visket ut i samme fargetone. Låven hadde ikke vært i bruk og lå langt utenfor allfarvei. Røykskyen ville vekke oppmerksomhet, men de ville være borte for lengst og sporene deres dekket av snø før det kom noen utrykningskjøretøyer til stedet. Og her ute i villmarken fantes det også beleilige syndebukker: unger. Livet på landet handlet ikke bare om å kjøre traktor og skyfle møkk med brede glis. De brukte amfetamin, drakk sider og satte fyr på låver også. Det ville i hvert fall han gjort, hvis han måtte vokse opp her.

Det ville selvfølgelig bli oppstyr når de fant likene, men det kom ikke til å skje før flammene hadde lagt seg. Og da ville blodet i snøen bare være skitten sørpe tråkket ned av de første som kom til.

Den høyre mansjetten var for stram, så han justerte borrelåsen. Bedre. Bra jakke: holdt været ute. Kvinnen hadde hatt på seg en lignende. Den så ny ut, men hun hadde klart å rive den opp da hun klatret over et gjerde eller noe sånt, så det var et trekantet hull over det høyre brystet; en tøyflik som flagret og avdekket stoppen under. Mannen hadde derimot ikke vært kledd for kulden og hadde sikkert strøket med selv uten hjelp.

Stien gikk ut av skogen, og nå var de ute i åpent lende igjen. Været dro inn fra kysten, og de gikk mot det: Han skulle ringe sjefen på veien og avtale et møtested. Med litt flaks hadde sjefen funnet og drept gutten i morges, men de var uansett ferdige nå. Det hendte at jobber gikk dritt, sånn var det bare. Noen ganger ble kollegaer drept. Når det skjedde, tok man det som en lærepenge og gikk hjem og slikket sine sår.

«Jeg kunne drept for en drink», sa kompanjongen hans.

«Ikke før vi er tilbake på opplyst vei.»

Han mente selvfølgelig England. De hadde kanskje lys i Wales, men han mistenkte at de ble drevet med hamsterhjul.

En svart skikkelse flakset over dem, en fugl på vei hjem, og han tenkte på ugla igjen; hvordan flammene allerede slukte den idet den flyktet fra låven. Han hadde et minne om ugler: at de var et jærtegn for noe, antagelig død. De fleste jærtegn hadde med død å gjøre hvis man skulle tro skrekkfilmene.

Han kom til en grind, og klatret over den. Bak dem lå det noen vanskelige dager og en svart røykstrime som tegnet et symbol på himmelen; foran lå det et hvitt landskap, og bortenfor det lå havet. Mens han satte av sted mot det, tenkte han at ugla hadde hatt helt rett, selv om den var sent ute med forutsigelsen. Døden hadde besøkt området, høstet inn. Den hadde kanskje hatt en vanskeligere jobb enn forventet, med tanke på at motstanderen kom fra en avdeling for degraderte: Slade House? Nei, Slough House … Slough House, for sjefen hadde kalt dem ‘sløve hesterʼ. Vanskeligere enn forventet, men det spilte ingen rolle.

Mannen var død. Kvinnen var død.

Slough House ville trenge noen nye sløve hester.

DEL EN

Bastet og bundet

2

Byer sover med lyset på, som om de er mørkeredde. Langs gatene og i klynger ved veikryss danner gatelyktene blomsterlenker i nattemørket, lyser opp fortauer og visker ut stjernene. Og hvis disse lenkene ovenfra – fra perspektivet til en astronaut eller en leser – ligner nervebaner som forbinder hjernehalvdelene til en by, er nok det et ganske nøyaktig bilde. En by er nemlig bygd av minner, lagrede erindringer pakket inn i kasser av stein og stål, teglstein og glass, og jo sterkere banene pulserer av lys, desto sterkere er minnene. I de bredere, mer trafikkerte gatene, lever sporene etter store begivenheter – kongelige parader, krigsmarsjer, triumftog – mens rundkjøringene der de store veiene møtes, bevarer skyggene av mindre passende hendelser: opprør og lynsjinger og offentlige henrettelser. Langs elvebreddene spaserer rolige stunder – hundre tusen forlovelser og svik – og i det eksplosive lyset fra transportterminalene lever minnene etter milliarder av ankomster og avreiser. Noen av disse har lagd arr på byens minne, andre kun en overflatisk rift, men alle bidrar til helheten, for det er dette som skaper en storby: den langsomme akkumuleringen av historie, av et nærmest uendelig antall hendelser i et nettverk av gater som lyser opp om natta.

Men hvis de mest storslagne av disse minnene blir markert med plaketter og statuer, blir de mer private holdt skjult, eller i det minste oppbevart så åpenlyst at de ikke blir lagt merke til. Ta Aldersgate Street, i London-bydelen Finsbury, der de digre bygningene i Barbican-senteret ligger som en padde. Selv hovedgata er tynget av middelmådighet: Av alle Londons minner er denne pregløse rekken med butikker og kontorer det siste som får bjellene til å ringe; her er de klare forbindelsene som lyser vei i natta på sitt svakeste. Men så vidt opplyst av skjæret fra dem, ikke langt fra inngangen til T-banen, ligger det en fire etasjer høy bygning, selv om den virker lavere. Fasaden på gateplan består av en svart dør, støvete og slitt, inneklemt mellom en kiosk og en kinarestaurant, fasaden er forfallen, vannrennene ødelagt, og de lokale duene har vist sin forakt for den på sin tradisjonelle måte. Det eneste tegnet på verdighet – bokstavene W.W. HENDERSON, ADVOKAT MED ERKLÆRINGSRETT skrevet i gull på et vindu i tredje etasje – har for lengst begynt å flasse, og de umerkede vinduene over og under er grå og skitne. Bygningen er en råtten tann i en ustelt munn. Dette er stedet der det ikke skjer noe som helst: ikke noe å se her. Gå videre.

Og det er slik det skal være, for dette er Slough House, og Slough House fortjener ikke oppmerksomhet. Hvis en historiker skulle forsøke å avdekke husets mysterier, ville hun først måtte forsere en bakdør som kiler seg fast i all slags vær, deretter en trapp som knirker så det høres ut som den skal falle sammen når som helst, men når det er gjort, ville hun ikke finne mye å skrive i notisboka: bare en rekke med kontorer utstyrt på 1990-tallet, flassende gips og råtne fliser på vinduskarmene. Luften vil være preget av den metalliske odøren fra en utbrukt vannkoker, og i hjørnene av de flassende takene vil hun se kolonier av muggsopp. Hun vil liste seg fra rom til rom på tepper tynne som motell-laken, legge en håpefull hånd på radiatorer som kun er klumper av kaldt stål, og bare finne bruddstykker av historie av den typen som blir til av gammel vane. Så hun vil legge bort pennen og gå ned den vaklevorne trappa igjen, gjennom den mugne bakgården der søppelkassene bor, og ut i smuget og videre ut på gata, og deretter London bortenfor. Det er plenty av historie andre steder. Det blir skapt nye minner hele tiden i den store verden. Ingen grunn til å kaste bort tiden på denne.

Og når hun har gått, vil et sukk dra gjennom bygningen, et nærmest umerkelig utpust som får papirene til å blafre og dørene til å gynge litt, og Slough House kan slå seg til ro med at hemmelighetene fortsatt er bevart. For huset har hemmeligheter: som enhver bygning i enhver by er Slough House et nevron i en urban hippocampus, og bevarer gjenklangen av alt det har sett og hørt. Minner har flekket veggene og trukket inn i trappeoppgangen; de oser av fiasko og har blitt slettet fra offentlige dokumenter, men de henger igjen, og de er ikke for uvedkommende. Dypt i bygningens knokler sitter kunnskapen om at enkelte av rommene som huset to personer, nå bare huser én: at tidligere velkjente avtrykk – vekten av en skygge på en vegg; trykket av en fot i en trapp – ikke lenger forekommer. Det er dette som er et minne: en varig tanke om at noe har forsvunnet. Og det er dette som er bevissthet: kunnskapen om at mer vil bli borte.

Tiden går, og byens lys flakker og svinner mens den kaster av seg søvnen. Minner, vekket i søvne, avtar ved morgengry. Snøen vil komme før uka er over, men i dag er det bare vanlig, grå kulde. Snart kommer de sløve hestene inn og fortsetter sine tankedrepende rutiner; psykiske tvangsmarsjer gjennom et helt uinteressant landskap. Med slike oppgaver foran seg er den største utfordringen å huske hvorfor de gidder.

Og mens de gjør dette, går de Sløve Hestene gjennom sin daglige øvelse med å prøve å glemme.

Greia å huske på med Roddy Ho – husket Roddy Ho – var at Roddy var spion, agent. Roddy var en player.

Det var derfor han rotet i en annens papirkurv.

Han hadde riktignok hatt et dårlig år. Kim, kjæresten hans, hadde vist seg å ikke være kjæresten hans, og selv om det hadde tatt særdeles lang tid før det ringte noen bjeller, ville han sent glemme den intense kimingen da de først ringte. Han hadde følt seg sveket. Såret. Og ikke minst rystet, da det ble påpekt at handlingene hans var helt på grensen til høyforræderi – enda godt at Lamb ikke ville godta at hans betrodde tjener ble kastet på dør. Men nå som bølgene hadde lagt seg, var det to ting som var sikkert: Kim – kjæresten hans – var historie, og han, The Rodster, var fortsatt hjernen som pumpet Smart gjennom Slough House.

… mens anklagene i forbindelse med dine handlinger blir etterforsket, vil du fortsatt være stasjonert i …

Men han hadde vært ordentlig rystet en stund. Han hadde latt skjegget gro vilt, fra soul-fipp til hipster-kratt. Han hadde røket ut av TerraWar VII på nivå to, så han visste hvordan Andy Murray hadde følt seg da han måtte ta første bussen hjem fra Wimbledon. Og han gadd ikke engang å bli rasende da det ble kunngjort at den nye «Doctor Who» ville bli en kvinne. Andre fikk kjempe det godes kamp. The Rod Man hadde hengt fra seg kappen.

… skal ikke ha kontakt med kollegaer før granskingen er fullført i tråd med denne avdelingens krav …

Og hvis han hadde ventet at noen ville ta ham til side og trøste ham litt – antagelig Louisa, men han ville nøyd seg med Catherine – så hadde ikke det skjedd heller. Men det var jo forståelig. Når man hadde en såret løve i flokken – den stolte kongen, alfahannen – dullet man ikke med den under rekonvalesensen. Man ventet til den var sterk igjen. Og pustet lettet ut over at det igjen var ro i rekkene. Det var altså det som hadde skjedd i det siste: en rolig periode med rekonvalesens, respektert av alle rundt ham –

… lønnen og frynsegodene dine vil bli fryst på nåværende …

– var nå over: Han var tilbake i gamet. Damer kunne såre deg, men de kunne ikke knuse deg. Spør Batman. En kriger vandret alene. Og dessuten kunne hvem som helst få seg et nummer i Mama Internetts tidsalder – eller i det minste ha tilgang til en masse fargerike bilder av hvordan det så ut å få seg et nummer. Så det kunne vært verre.

Og det han gjorde nå, som en del av rekonvalesensen om du vil, var å ta kontroll over omgivelsene igjen. For selv om en kriger vandret alene, hadde Ho fått en stallkamerat. Alec Wicinski, het den nye karen, eller Leck – Lek? – noe som hørtes ut som Star Wars. Han hadde vært der i to dager, og hadde allerede insistert på at Roddy skulle flytte sakene sine til ‘sin egen del av kontoretʼ, og murret om at dette nå var hans skrivebord, ‘foreløpigʼ. Særlig. Han trengte åpenbart å lære å respektere de som var bedre enn ham, noe som betydde at Roddy måtte gjøre det Roddy gjorde best, nemlig å sadle opp og ri The Wild Web, og finne ut hvem denne Wicinski-fyren var, og hva han hadde gjort for å bli kastet inn i Roddys domene.

Derfor hadde han gjort det opplagte og tatt et stupdykk i arkivene til MI5, for å lete etter bakgrunnen til denne nye klovnen; info som ikke var tilgjengelig for vanlige ansatte, men det fantes ikke den brannmur RodMan ikke kunne komme seg gjennom … Det var bare det at informasjonen ikke eksisterte. Ikke bare den redigerte versjonen av hvilken tabbe han hadde gjort i Regentʼs Park, men i det hele tatt – ingen ansettelsesdato, ingen stillingsbeskrivelse, ikke noe bilde; ingenting. Det var som om Alec (Lech?) Wicinski ikke eksisterte, eller i det minste ikke hadde eksistert før han satte sine bein i Slough House.

Og det var jo interessant. Roderick Ho likte ikke interessant.

Roddy Ho likte at ting ble gjort ordentlig.

Men Wicinski hadde mottatt brev, så det var i hvert fall noen som trodde at han eksisterte. Han hadde sittet ved det andre skrivebordet til Roddy og lest dem furtent – som om det ikke bare var dårlige nyheter, men bekreftelse på noe verre – og deretter revet dem i stykker og kastet restene i papirkurven.

Man trengte ikke akkurat å være Sherlock Holmes, flirte Ho.

Derfor hadde han ventet til Wicinski hadde gått for dagen, plukket opp bitene og satt dem sammen. Det tok bare førti minutter. Og han hadde fått beviser, utvilsomt, et brev fra HR-avdelingen. Beskjed om ikke å sette sine bein i Regentʼs Park, ikke kontakte kollegaer, om ‘pågående etterforskingʼ. ‘Siktelseʼ. Det virket alvorlig. Men det ga ingen ledetråder til syndene hans.

Fortsatt interessant, altså. Ugreit.

Roddy hadde lagt bitene tilbake i papirkurven, i hvert fall mesteparten av dem. Nå var han på saken. Og ingenting kunne stoppe The Rodster, nå som han var tilbake i gamet.

Uansett, det var i går. I dag morges hadde Wicinski sittet der og drukket svart te mens han surmulende leste et nytt brev, flere sider langt. Man kunne nesten syns synd på ham, hvis man var av den typen – i hvert fall inntil han krøllet arkene, slengte dem i papirkurven og stormet ut av kontoret som en rasende gorilla.

Ho ventet, men han kom ikke stormende inn igjen.

Alle arkene hadde landet pent i kurven, så takk for det, men ærlig talt, tenke Roddy: Fyren hadde sett uverdig ut der han trampet ut. Man må ha selvrespekt, tenkte han, og stilte seg på kne ved papirkurven. Må holde stilen, mens han begynte å rote i den.

Han dro opp det første arket og brettet det ut.

Blankt.

Merkelig.

Han dro opp det andre, gjorde det samme.

Blankt.

… Hva var denne Wicinski for noe, en fucked-up origamikunstner? Var det derfor han hadde blitt sendt til Slough House, for å sløse med papir? Folk er rare, det var Ro den første til å innrømme, men ærlig talt: Dette var sprøtt, og han likte det ikke.

Et til.

Blankt.

Og så et til. Først da Roddy kom til det sjuende arket, fant han et med skrift på, og ble satt ut et øyeblikk mens han leste.

Fuck you, din lille snushane.

Hva faen var det for noe?

Men før han kunne dechiffrere det, måtte han brette ut andre ark, så han stakk hånden ned i papirkurven igjen, kjente noe hardt, og så smekk – Roderick Ho hylte mens smerten gnagde ham fra fingrene og opp, herregud, hva skjedde? Han dro opp hånden, som banket av smerte, og da han gjennom tåretåken så hva som dinglet fra den, ble det tilføyd enda en gåte til den kryptiske beskjeden han nettopp hadde avdekket.

Hvorfor i helvete hadde den idioten kastet en fullt fungerende musefelle?

Så rart, tenkte Louisa Guy, hvor uvant det hadde blitt å høre lyden av en telefon. Ikke en mobil, selvfølgelig, men en fasttelefon, som med sitt begrensede repertoar var som noe fra en svart-hvitt-film, der telefoner var solide kunstverk, med tallskive og klumpete, svarte rør. De to som sto på kontoret deres, var ikke sånn, de var grå med taster, men likevel: Det var flere måneder siden hennes hadde sagt så mye som et pip, for ikke å snakke om den på det andre, ubrukte skrivebordet. Ikke at hun hadde ventet det. Det skrivebordet tilhørte en død mann.

Den døde mannen var Min Harper.

Denne dagen, som bare var halvferdig, hadde allerede bydd på overraskelser. Men selv når det skjedde nye ting i Slough House, føltes de som gamle ting. Det hadde kommet en tekstmelding fra River, dårlige nyheter, men nyheter de hadde ventet på en stund, og samme hva hun svarte, ville det ikke forhindre at de kom. Og så hadde den nye fyren, Lech – Alec? – vært på kjøkkenet tidligere. Han hadde sett ut slik enhver sløv hest så ut de første dagene: som om noen hadde klappet til ham med en spade. I forrige uke var han i Regentʼs Park, og nå var han her, og avstanden mellom de to institusjonene var av den typen at hvis man stirret lenge nok på den, stirret den tilbake. Hun kunne ikke gjøre noe med det om hun så hadde villet – og det var grunn til å være på vakt mot nykommeren – men det at hun ikke kunne gjøre noe for River Cartwright, gjorde henne kanskje litt mykere, nok til å gi noen råd. Ikke fordi den nye fyren holdt på å tråkke i en diger ruke, men selv smålort ble klint utover hvis man ikke så seg for.

Derfor sa hun: «Ikke det.»

«… Hva?»

«Ikke det kruset.»

Han skulle til å ta Clint Eastwood, og det ville bli leven hvis Roddy Ho oppdaget det.

«Kontorkammeraten din blir sur hvis andre bruker tingene hans.»

«… Seriøst?»

«Han er beryktet for det.»

«Snakk om anal.»

«… Ja, og et godt råd? Ikke si det så Lamb hører det. Han tar det som en invitasjon.»

Og det var nok til å begynne med. Alt ut over det ville være spoilers. Så hun bare tilføyde: «Lykke til», og tok med seg kaffen til kontoret sitt. På veien tilbake hørte hun et hyl fra kontoret til Ho, og lurte på hva det kunne være, men ikke så sterkt at hun gikk for å sjekke.

Og tjue minutter etter det hadde telefonen ringt.

En stund – fem ring – satt hun bare og stirret på apparatet mens ringelyden skar gjennom kontoret. Feil nummer? Hun håpet det. Urinstinktene fortalte henne at det ikke ville komme noe godt ut av det hvis hun svarte. Helt til det kom et velkjent irritasjonsutbrudd ovenfra, Kan noen ta den jævla telefonen? Så til slutt reiste hun seg, gikk bort til det andre skrivebordet og løftet røret.

«… Hendersons.»

«Er dette … Har jeg kommet til Min Harpers kontor?»

Noe våknet og skalv i Louisa.

«Hallo?»

«Mister Harper jobber ikke her lenger», sa hun. Ordene, tonen, hadde en antydning av svart sørgebånd.

«Jeg vet det, jeg vet det … Jeg bare …»

Louisa ventet. Det var en kvinnestemme, en på hennes alder, så vidt hun kunne høre. Usikker. Min hadde vært død en stund. Louisa hadde kommet over det, på samme måte som man kom over barnesykdommer, en del av kroppen ville alltid være svekket, men man ble aldri syk på samme måte igjen. I hvert fall i teorien. Og uansett om det var sant eller ikke, kom ikke Min tilbake.

«Kan du fortelle meg hvorfor du ringer?» Louisa strakte seg etter en penn, som hvem som helst på et hvilket som helst kontor. Penn, blokk, de vanlige redskapene. «Vi kan jo begynne med hvem du er.»

«Jeg heter Clare Addison. Eller, det er navnet mitt nå. Men tidligere het jeg Clare Harper.»

Pennen til Louisa satte ikke noe merke på arket.

«Min var mannen min», sa kvinnen.

Med makt følger ansvar, pluss muligheten til å ta igjen med de som hadde irritert deg på vei opp. Diana Taverner var ikke så taktløs at hun hadde skrevet en liste, men som enhver annen kompetent direktør i Regentʼs Park hadde hun skrevet seg flere navn bak øret.

Direktør … Bare tanken på det fikk henne til å smile.

Da Claude Whelan gikk for pensjon i stedet for et av alternativene han fikk – blant annet å bli tatt med utenfor og skutt – var det ingen annen opplagt kandidat til den rollen, eller i hvert fall ingen som hadde overlevd Diana Taverners gransking, som i minst ett tilfelle hadde lignet mer på en politietterforsking enn den bakgrunnssjekken reglene krevde. En potensielt sølete affære, men siden vedkommende kandidat hadde gått på samme privatskole som Oliver Nash, og ved to anledninger prøvd å få kastet Oliver Nash på dynga fordi Oliver Nash var en snik og en dust og en kødd, og siden Oliver Nash nå var sjef for Kontrollkomiteen, som hadde ansvaret for å gi statsministeren en liste over mulige kandidater til stillingen som sjef for Sikkerhetstjenesten, var denne saken et sjeldent eksempel på at kameraderiet i gutteklubben grei kunne være til fordel for en kvinne, og hvis det ikke var det, kunne man kalle det framskritt og aldri nevne det igjen. Men nå var det sånn at saken hadde løst seg tilfredsstillende for alle involverte, altså Taverner og Oliver Nash. Taverner hadde blitt presentert som den eneste tilgjengelige kandidaten under de rådende omstendighetene, og den nyutnevnte statsministeren – som var et uunngåelig valg, hun også, selv om hun tilsynelatende var den eneste i landet som ikke skjønte det – hadde gitt sin velsignelse, og Taverner satt nå i stillingen som mindre talenter hadde gått sammen for å holde henne unna altfor lenge. Og ja, hun hadde skrevet seg bak øret hvem som kunne vente seg hevn, og hvis noen for øyeblikket var urørlige, ville det løse seg med tiden. I mellomtiden ville hun nøye seg med dem som var innen rekkevidde. Derav morgenens godbit: en audiens med Emma Flyte, sjefen for Bikkjene.

«Dette kommer nok ikke som noen overraskelse.»

Flyte fortrakk ikke en mine.

Dette foregikk i Regentʼs Park, som ikke var langt fra Slough House i luftlinje, men som med enhver annen metafor var et helt liv unna. Parken var hovedkvarteret til Sikkerhetstjenesten; det var der agentbarna lærte alfabetet, og stedet feltagentene returnerte til når oppdraget deres var fullført. Det var et sted man ikke fikk besøke hvis man hadde blitt forvist til Slough House. Når det skjedde, kunne det like gjerne være Oz: uten rubinskoene.

«Denne, eh, revurderingen av innsatsen din.»

«Jeg scoret langt over tilfredsstillende på den siste vurderingen.»

«Vel, forgjengeren min var en av dine store beundrere.» Lady Di lot utsagnet bli hengende i luften en stund. Claude Whelan hadde vært en stor beundrer av flere, men skulle man sette karakter, ville bare Emma Flyte få ti poeng. Det var en jente i navet som han også hadde hatt et godt øye til – Josie, het hun – men hun scoret høyest på nærhet. Det og T-skjortene. Claude Whelan hadde vært en bra mann, men han hadde heldigvis hatt sine mangler, ellers ville han fortsatt ha stått ved roret. «Så til de grader at han kan ha latt seg … påvirke litt.»

«Og du har tenkt å gjenopprette balansen.»

«Prosessen vår skal være åpen og rettferdig», sa Taverner. «Bortsett fra når det gjelder alt det hemmeligstemplede materialet, selvfølgelig.»

«Jeg ble hentet inn fordi Bikkjene ble brukt til sjefens private anliggende», sa Flyte. «Under min ledelse har det blitt slutt på det. Er du sikker på at det er rettferdighet og åpenhet du vil ha?»

Det at Flyte hadde nektet Bikkjene å bli Taverners pudler, var grunnen til friksjonen mellom disse damene. Det, og det faktum at hun var yngre enn Taverner. Samholdet mellom kvinner sto kanskje sterkt, men Anno Domini var noe dritt.

«Nå skal vi ikke henge oss opp i detaljer», sa Taverner. «Enhver direktør er en ny kost, det er da åpenbart. Og egenskapene jeg er ute etter hos lederen for den interne sikkerhetsavdelingen, vil ikke nødvendigvis være de samme som, eh, sjarmerte kjære Claude. Det er det hele.»

«Så du vil kvitte deg med meg. På hvilket grunnlag?»

Skjønnheten alene ville være grunn god nok, tenkte Taverner. Det at det ikke fantes regler som forbød et utseende som Flytes, betydde ikke at det ikke burde finnes slike regler. Det var i beste fall distraherende, i verste fall ville det føre til dueller og spilt blod. Ikke at Flyte noen gang hadde trukket veksler på utseendet sitt, men nå trakk heller ikke en elefant veksler på størrelsen sin. Det betydde imidlertid ikke at den ikke veltet trær.

«Ingen har sagt noe om å kvitte seg med noen.»

«Likevel vil du ha innsatsen min revurdert.»

«For å få med den siste utviklingen.»

«Og det er …?»

At det er jeg som er sjefen nå, for faen. Måtte Flyte virkelig høre det med rene ord?

Taverner så seg rundt. Hun hadde ikke byttet kontor etter forfremmelsen; var fortsatt i navet. Forgjengerne hennes hadde stort sett hatt kontor ovenpå, med utsikt til parken: solskinn og hager, og en uendelig rekke med au pairer som prøver å holde styr på barna. Her nede, gjennom glassveggen sin, kunne Lady Di følge med på guttene og jentene mens de overvåket uroligheter og holdt verden på sporet. Det var her jobben ble gjort. Og nå var en del av jobben hennes å sikre sin egen posisjon, ikke for å ta smålig hevn, men for å sørge for at hun kunne ta de tøffe avgjørelsene når det trengtes, uten et kor av uenige i bakgrunnen. Og for å kunne ta hevn. Det ville være dumt å nekte seg den tilfredsstillelsen.

Det viste seg imidlertid at hun ikke trengte å si det med rene ord. Emma Flyte klarte seg lenge med å lese ansiktsuttrykket hennes.

«Kanskje det enkleste er at jeg bare tømmer skapet mitt.»

«Nei, herregud», sa Taverner. «Ingen har sagt noe om avskjed. Nei, jeg tenkte på en rolle som var mer i tråd med vår reviderte oppfatning av evnene dine. Ikke en degradering. Mer en … sideforflytning.»

Glimtet av forståelse i blikket til Flyte gledet Taverner mer enn et par nye sko.

«Du tuller.»

«Nei, jeg gjør nok ikke det», sa Taverner. «Nei, jeg tror Slough House er det rette stedet for deg, slik det er nå.»

Og innbilte seg fornøyd med at ansiktet hennes ikke røpet et spor av triumfen.

Kappen hennes var så bleket at den hadde samme farge som støv, og innhyllet i den kunne hun forsvinne i trappa til Slough House, bli usynlig mot det slitte teppet og veggene som var flekket av elde. Skjedde dette alle? Eller bare kvinner?

rioja cabernet merlot shiraz

Hun brukte hatt også. Det var ikke så mange som gjorde det nå for tiden. Hennes var matt lilla – matt av elde, for fargen hadde vært dypere og sterkere da hun kjøpte den. Men kanskje det var synet som ble dårligere og visket ut alt til vage spøkelser. Kanskje hun tok feil når det gjaldt kappen og hatten, kanskje hun strålte uten å være klar over det. Tanken fikk henne nesten til å le, en impuls som var lett å stagge, her i trappa. Disse veggene hadde hørt mye, men latter sto ikke øverst på listen.

burgunder barolo beaujolais

(Dette var selvfølgelig ikke farger. Men de var det likevel; nyanser av rødt, blodfargen.)

Hanskene hennes var imidlertid svarte, i likhet med skoene. Det var ikke alt som ble blekt. Men håret hennes hadde vært blondt en gang, og selv om det kanskje fortsatt var det – et og annet hårstrå – var det likevel grått når hun så seg i speilet. Det var bevis nok. Det var lenge siden noen hadde kommet tettere innpå henne enn hennes eget speilbilde.

Alle fargene mine, tenkte Catherine Standish. Alle fargeklattene livet en gang var dekorert med, fantes nå bare på sko og hansker. Alt annet lå i skyggen.

Hun kom til kontoret sitt. Rommet var kaldt, selv om den kolslignende hvesingen fra rørene betydde at sentralvarmen teknisk sett var på. Radiatoren hennes måtte luftes – og der var det igjen, blod, selv om dette ville være et utvannet substitutt, rustne dråper. Av med kappen, av med hatten, på med datamaskinen. Hun hadde rapporter fra Louisa Guy og River Cartwright som skulle evalueres: Louisas ville være tynne – hun samlet navn på folk som lånte «mistenkelige tekster» fra offentlige biblioteker – men ellers pålitelige. River, derimot, hadde visst begynt på et skjønnlitterært verk, selv om fiksjonen bare var en adresseliste. Oppgaven hans for øyeblikket var å lage en liste over eiendommer som kunne være skjulesteder for fiendtlige krefter. Metoden var å kryssjekke betaling av kommuneskatt mot manntallslister, men i praksis betydde det vel at River en gang i uka lastet ned en drøss med tilfeldige adresser og stokket om på dem for troverdighetens skyld. Lamb kom til å oppdage det før eller siden.

Og så var det denne nye gutten: Lech Wicinski. Også kalt Alec. Hun lurte på hvilken hjernedrepende oppgave Lamb ville sette ham til.

Og så lurte hun på hvorfor hun gadd å lure på det.

Hver kveld i mange uker hadde hun brutt opp turen hjem til St Johnʼs Wood; gått av T-banen en stasjon tidligere, til tross for kulden. Det var meldt snø, og fortauene var harde som jern. Man kjente det i hvert steg, slagene fra de iskalde steinene forplantet seg gjennom kroppen, for det var det London gjorde når været minnet byen på at det var midlertidig: Den krøp sammen til en hard klump. Fornuftige folk somlet ikke når været var sånn. Men hver kveld trosset Catherine kulden en stasjon tidligere, for da kunne hun gå innom The Wine Citadell og kjøpe seg en flaske.

sangiovese pinot noir syrah zinfandel

Når man tenkte over det, handlet det egentlig ikke om fargen.

Og det var mange år siden hun hadde nytt denne friheten som nesten alle andre kunne tillate seg. Hun frydet seg over den tilsynelatende alminnelige transaksjonen. Man valgte en flaske og dro kortet. Folk gjorde det hver dag, mange mer enn én gang. Hun hadde selv gjort det utallige ganger, i gode gamle dager. Den gang jobbet hun i Regentʼs Park, en fungerende alkoholiker, etterfulgt av en ganske kort periode som dysfunksjonell alkoholiker, og deretter – etter å ha blitt tørrlagt på Tjenestens sanatorium, i regi av sjefen sin, Charles Partner – alkoholiker under restitusjon. Og så hadde den samme sjefen, direktør i Regentʼs Park, blåst ut hjernen sin i badekaret. Det var i hvert fall forklaringen den gang.

Men den forklaringen ble hengende ved henne som en gjenstridig vinflekk, og hver gang hun prøvde å skrubbe den bort, dukket den opp igjen i et annet mønster. Det viste seg at Partner hadde vært en forræder. Mannen som ledet Sikkerhetstjenesten, og dro Catherine opp fra utforbakken, hadde vært forræder i et tiår. Nå følte hun at dette hadde vært både et sjokk og en bekreftelse av noe hun alltid hadde visst: at alle spioner omsider går tilbake til kilden. Og kilden til Charles hadde visst vært full av penger … Det som imidlertid ikke gikk opp for henne før mye senere, var at Partner hadde beholdt henne i stillingen på grunn av hva hun var, ikke hvem hun var. Hun hadde sett på seg selv som hans hengivne hjelper, den alltid effektive personlige assistenten som kanskje hadde et vanskelig privatliv, men likevel sørget for at hans gikk på skinner. Men så viste det seg at hennes beste kvalifikasjon – i hans øyne – var at hun var alkis, og dermed ikke kunne se nøyaktig hva det var som foregikk rett for nesen på henne. Alle hemmelighetene han solgte, hadde passert skrivebordet hennes. Fingeravtrykkene hennes var klint utover alle forbrytelsene hans. Hvis han hadde blitt stilt for retten, ville hun stått ved siden av. Da ville tørrleggingen hennes gått dukken.

Men han hadde tatt livet sitt, og her var hun i Slough House, og selv om de andre som jobbet der så på det som ren og skjær tortur, betraktet Catherine det som en botsøvelse. Det at hun var alkoholiker, var en del av henne, frøet hadde ligget i henne siden tenårene, men hun hatet at hun hadde latt seg lure. Selv hjernedødt arbeid var bedre enn å risikere det igjen. Selv Jackson Lamb var bedre – med sin grenseløse vulgaritet og sine dyriske vaner.

Og så endret flekken seg igjen.

amarone bardolino montepulciano

Det var Diana Taverner som hadde fortalt henne det: Det er noe du bør vite. Det skulle hun ha, Lady Di; når det gjaldt å fortelle nyheter, kunne hun virkelig vri kniven rundt i folk. Trodde du virkelig at han tok sitt eget liv? Du må da ha skjønt det nå …

Og selvfølgelig hadde hun det, hun hadde visst det i mange år. Visst det, men aldri latt kunnskapen bli hard og slå rot.

Jackson Lamb hadde drept Charles Partner. Han hadde vært Partners agent i gamle dager, Partner var føringsoffiseren hans, mentoren, maistangen han danset rundt. Men han hadde drept ham, skutt ham i badekaret, der Catherine fant ham. Derfor ble det ingen rettssak, ikke noe oppstuss i avisene, bare nok et selvmord innen Sikkerhetstjenesten, noen få ord, og en tur til Agentkirkegården. Som betaling eller straff – ikke godt å si – hadde Lamb fått Slough House, og der hadde han holdt til siden, som en streng hersker over Tjenestens forviste, de som antagelig ikke ville endt karrieren med en kule i et badekar, men likevel hadde blitt parkert. Og der var hun også, hver dag, leverte rapporter til Lamb og lagde te til ham, satt sammen med ham i de mørke timer av og til, uten at hun forsto hvorfor. Hun likte ham ikke, men var knyttet til ham: trollet hennes, og noen ganger redningsmannen, og nå viste det seg at han også var den som hadde drept sjefen hennes. Hva skulle hun føle om det?

Det ble forventet at hun bare skulle klamre seg fast. Én dag av gangen.

Catherine begynte å gå igjennom rapportene fra River og Louisa. Hun ryddet opp i dem, skrev dem ut, stiftet dem pent sammen og la dem i en mappe. Før eller siden ville de havne i Regentʼs Park, der de kanskje ble makulert ulest, for alt hun visste. Bare én av mange ting hun ikke hadde noen styring over.

Men senere, på hjemveien, ville hun kjøpe en flaske.

Hvis du liker skolen, kommer du til å elske å jobbe, het det seg. Og det var sant, tenkte Shirley Dander, at det ene var god trening for det andre. Taklet man utbruddene, ondskapen og sandkassementaliteten på kontoret, ville utdanning være en lek.

Et eksempel: J.K. Coe.

Coe var trekvart psycho, ifølge Shirley. Og det ble underbygd av dokumenterte fakta: Han hadde drept minst to mennesker med overlegg, ikke medregnet hva han gjorde på fritiden. En av dem (ubevæpnet og i håndjern) her i denne bygningen. Den andre var riktignok et vanskeligere mål: En skurk som sprøytet kuler fra et automatvåpen. Coe hadde gått bort og satt en kule i hodet hans på kloss hold. Selv med et håndvåpen ville det blitt ganske sølete. Med et standard politigevær var det moderne kunst. I tillegg til det hadde han en gang holdt en kniv mot strupen til Shirley, så hun var usikker på hvorfor hun nedskalerte ham til trekvart-status, men det var kanskje av yrkesmessig høflighet. På de fleste kontorer ville man gått på huet og ræva ut før lunsj med noe sånt på rullebladet. De fleste skoler også, håpet hun.

Men dette var Slough House, der Jackson Lamb lagde reglene, og med mindre man gjemte lunsjen eller stjal whiskyen hans, kunne man komme unna med hva som helst. Så vidt hun visste, hadde det vært minst fire lik innenfor disse veggene, og hun jobbet ikke i helgene. Dette var Tjenestens bakevje, dit du ble sendt når de ville kjede deg i hjel. Gud vet hva som foregikk i Regentʼs Park.

Uansett: J.K. Coe og Shirley hadde opplevd en del sammen, noe som burde gjort det lettere å føre en samtale med ham. Nå var det imidlertid lett å finne ham – han var på kontoret sitt – men derfra var det bare motbakke.

«Stille her.»

Hans mangel på svar understreket i hvert fall poenget hennes, om ikke annet.

«Hvor er River?»

Han trakk på skuldrene.

Da Coe kom hit, hadde han hatt den irriterende uvanen å spille bordpiano. Han kunne sitte ved skrivebordet, eller en hvilken som helst overflate, og la fingrene løpe mens de spilte hva det nå var han hørte i hodet, noe som vanligvis ble matet inn der med en iPod, men hun mistenkte at det surret rundt i hodet hans uansett. Det hadde han sluttet med nå. Men han var fortsatt temmelig fjern: et karismavakuum. Det betydde imidlertid ikke at han ikke snappet opp informasjon.

«Snakket med han nye fyren?»

Coe ristet på hodet.

«Hørt hva han sitter inne for?»

De fikk det alltid til å høres ut som en dom, for det var det det var. Noe som medførte fengselsstraff.

Men Coe ristet på hodet igjen.

Shirley ristet også på hodet. Bortkastet tid. Coe fikk en stumtjener til å virke pratsom. Det var ikke det at hun ville de skulle bli bestevenner eller noe sånt. Men de hadde felt noen skurker sammen, og det burde i det minste være verdt litt småprat.

Ellers var det ikke mye å finne. River var ikke til stede, det hadde de slått fast; Louisa hadde gjort det klart at hun ikke ville prate. Ho var Ho, og Catherine hadde vært rar i det siste, ikke særlig pratsom. Nye folk kunne ha den virkningen. De fikk deg til å tenke på den gang du fortsatt hadde håp. Da du trodde at det hadde skjedd en feil, som fortsatt kunne rettes opp, at du med tiden kunne dra deg opp av myra, til generell applaus.

Etter en stund skjønte du at det eneste som ville skje, var at du ble slengt uti igjen.

«God samtale», sa Shirley. «Dette må vi gjøre igjen», og forlot Coe.

Da hun kom ned på sitt eget kontor, tok hun en ny kikk på det siste oppdraget hun hadde fått. Lamb hadde fått en idé, og denne perlen gikk ut på at vanlige idioter som kastet bomber (hans egne ord) neppe brydde seg om å følge sosiale regler.

«Det er kanskje bare jeg som er hard, men hvis ens lodd her i livet er å drepe naboene hensynsløst, bryr man seg antagelig ikke om å betale TV-lisens. Ikke sant?»

«Jo», hadde Shirley svart, «men lærer de ikke at de skal passe inn? På terroristskolen?»

«Ah, bra. En frivillig.»

«Nei, jeg bare –»

«Det jeg foreslår, og med det mener jeg det du heretter skal vie livet ditt til helt til jeg sier stopp, er det jeg skal kalle … Operasjon Snyltere.»

Det betydde at Shirleys arbeidsdag nå ville gå med til å kryssjekke en oversikt over lisenssnytere mot lister over dem som ikke hadde betalt parkeringsbøter, barnebidrag og en drøss andre små forseelser …

(«Ville det ikke gå raskere å bare ta alle fra Liverpool, og begynne der?»

«Og så sier de at jeg ikke lærer dere noen ting.»)

… hele smella var altså – i mangel av en mindre betent beskrivelse – etnisk betinget. Klassisk Lamb, med andre ord: meningsløst, bortkastet og drepende kjedelig, med en dose krenking i tillegg. Hadde dette skjedd noen andre, ville det vært morsomt.

Hun lurte på hvilken oppgave Lamb ville finne på til den nye karen.

Og hun lurte på hva den nye karen hadde gjort for å havne i Slough House.

Og så lurte hun på hvorfor River ikke var til stede, den jævla unnasluntreren.

Godt at noen av oss har arbeidsmoral, tenkte hun, og sørget for at kontordøra var stengt før hun lukket øynene.

Bestefaren hans svant hen i takt med dagen.

River hadde sittet ved senga hans siden tidlig på morgenen, tilkalt av en vennlig stemme i mobilen: Det er nok lurt å komme hit fort. Han hadde blitt liggende i flere minutter og prøvd å fortrenge ordene, skru tiden tilbake. Han var tolv år og hjalp til i hagen, så på meitemark og den uforståelige jobben de gjorde. Med hatten til GK på hodet. Du må ikke få solstikk. Da vil jeg få høre det av bestemoren din. Eller dobbelt så gammel, i stua mens regnet pisket mot vinduene og GK fortalte ham om den mørke tiden under Den kalde krigen. Med årene hadde stolen til den gamle mannen formet seg etter ham som en hengekøye. Stolen til River var i utvikling … På deres egen mørkeste dag, kaldere enn noen, hadde de begravd bestemor, Rose, og det var første og eneste gang han så GK gråte.

Man bygde et liv på samme måte som man bygde en mur, stein på stein, men før eller siden forsvant de første steinene.

Han hadde vurdert å ringe moren sin, men ikke lenger enn det tok å riste på hodet. Så hadde han tvunget seg til å stå opp og iføre seg gårsdagens klær, og kom til pleiehjemmet Skylark før solen sto opp. Bestefar hadde blitt flyttet til et rom som var spesialbygd for å dø i, selv om ingen sa det. Belysningen var mild, og utsikten gjennom vinduet besto av vinterkledde åser med trær som en danserekke av skjeletter. Senga GK aldri kom til å stå opp fra, var en klinisk, robust sak, med karmer som skulle hindre ham i å falle ut, og diverse maskiner som målte tilstanden hans. På den ene blinket pulsen, et signal fra en sviktende kilde. En siste grensepassering, tenkte River. Bestefar var på vei ut på fremmed jord.

To ganger tok han fram telefonen for å ringe moren sin. Og to ganger lot han det være. Han sendte imidlertid en melding til Louisa og fortalte hvor han var. Hun skrev tilbake: Føler med deg. Han burde ha ringt Catherine, men hun hadde forandret seg i det siste, glidd tilbake til sånn hun var den første tiden River var i Slough House: et blekt spøkelse som beveget seg gjennom rommene uten å etterlate seg noe spor. Dagen i forveien, mens de var alene på kjøkkenet, hadde han stått like ved henne og strukket seg etter melk i kjøleskapet og snust godt inn: Kunne han lukte alkohol? Nei, det var bare urteblandingen i såpen hun brukte, og parfymen.

Dessuten, hvis hun hadde falt av vannvogna, ville de vel ha visst det? Et såpass stort krasj? Med mindre Catherine hadde gjort det som var typisk henne, nemlig å falle så sakte og så dypt at ingen ville legge merke til det eller høre det.

Rolig pust fra senga.

Han reiste seg og gikk fram og tilbake i rommet, for å holde blodomløpet i gang. Det er sånt man tenker på i et sykehusrom. GKs svake utpust og den hemmelige mumlingen var jevn, ikke annerledes enn hos andre som sov. Men de som kjente døden, hadde fått med seg tegn River ikke klarte å tyde. Når livet kom inn på oppløpssiden, fantes det tegn å tyde, koder å knekke. Det var et språk han ikke kunne ennå. De dødsfallene han hadde vært vitne til, hadde vært brå og rammet friske folk.

Hvert kvarter kom en sykepleier inn og sjekket tilstanden. Hun ga River en kopp te og en brødskive, og klappet ham på skulderen. Er du den eneste slektningen? Hvor mye tid har du? River hadde en mor, Isobel Dunstable, født Cartwright, det var hun som hadde gitt den Gamle Kødden det navnet, og ment det. Og en far, den amerikanske overløperagenten Frank Harness, som ikke hadde forført Isobel av kjærlighet, og heller ikke av begjær, men for å presse GK, kanskje den eneste gangen i livet at GK hadde blitt lurt. Og han hadde heller aldri sagt et ord om det. Da River fikk vite sannheten, hadde gammern allerede vært på god vei inn i skumringen og så ikke forskjell på trær og skygger.

I mellomtiden hadde Frank forsvunnet med vinden, og moren til River hadde ikke snakket med GK på årevis.

Jeg vil bare at han skal være ulykkelig, hadde hun sagt til River en gang. Bak den skjøre lettsindigheten hadde han ant et åpent sår.

Han duppet av, så da det omsider skjedde, skjedde det uten at han visste det. Øynene hans hadde glidd igjen, og bildene som flimret gjennom hodet, var et forvirrende sammensurium av tap og sorg. Det var en lyd fra korridoren som vekket ham, skramling fra en tralle. Han skvatt så hjertet hamret. Og det tok en liten stund før han registrerte at lyden fra maskinene var annerledes. I stedet for å kartlegge framdriften sendte de nå nyheter fra den andre siden. Bestefaren hans hadde krysset grensen.

River reiste seg og kysset den gamle mannen på pannen, like før sykepleieren kom.

«Du kødder?» sa Emma.

«Ser det sånn ut?»

«Ikke ta det ille opp, men det er jammen ikke godt å si.»

Det var sant. Ikke at Lady Di var noe steinansikt, og hvis hun noen gang skulle begynne å kødde med undersåttene sine, ville det sannsynligvis være i kontrollerte former, med offeret stroppet fast, men i løpet av den tiden Emma Flyte hadde vært sjef for Bikkjene, hadde hun hørt en rekke instrukser som lett kunne tolkes som faenskap. Det viste seg at det å vokte et lands sikkerhet krevde at man måtte jobbe seg rundt mange situasjoner: en giftig klovn i Utenriksdepartementet, et statsbesøk av en narsissistisk sengevæter, velgernes tendens til å hoppe utfor stupet. Så noen ganger ville sjefen for Sikkerhetstjenesten skissere en agenda, og det første man tenkte var Ja, særlig.

Men ikke denne gangen.

«Jeg trodde kanskje du hadde Slough House på listen din?»

«Har jeg en liste?»

«Å, vi vet vel begge at du har det. Og Slough House har vært en torn i øyet på deg i mange år, ikke sant? Så nå er du her omsider, på toppen av stigen. Jeg trodde at det første du ville gjøre, var å rive hele det stedet.»

Og strø salt der det hadde stått. Man kunne aldri være for forsiktig når det gjaldt Jackson Lamb.

«Men i stedet utnytter du potensialet – å nei, ikke si det. Du har inngått en avtale med Lamb.»

«Jeg er øverste sjef her, miss Flyte. Jeg trenger ikke å inngå avtaler med noen.»

«Og jeg var tidligere politi, miss Taverner, så jeg kjenner igjen pissprek når jeg hører det. Det var sånn du ble kvitt Whelan, ikke sant? Du fikk hjelp av Lamb, og til gjengjeld ble Slough House reddet.»

Hun trengte bare å si det høyt for å skjønne at det var sant. Bakromspolitikk var en del av Diana Taverners naturlige miljø. Og Lamb ville deale med djevelen hvis det var det som måtte til. Om djevelen ville ta Lamb i hånden, var et annet spørsmål. Selv Satan har sine grenser.

Lady Di hadde lent seg tilbake. Ikke noe godt tegn. Taverner var et snikdyr. Når andre bestemte, holdt hun seg i bevegelse i stedet for å sitte stille; alltid klar over at varmt kjøtt kunne være et mål, tenkte Emma.

Diana tok ordet. «La meg si det sånn», sa hun, «at jo høyere opp man klatrer, desto mer endrer perspektivet seg. Slough House har tidligere vært en pest og en plage, det er riktig. Og kan bli det igjen senere, og da vil jeg ikke nøle med å ta noen grep der i gården. Men for øyeblikket – la oss kalle dette en overgangsfase – kan Slough House komme til nytte når det gjelder visse saker. En av dem er å løse problemet med karrierebanen din.» Blikket hennes skiftet et øyeblikk, hun så forbi Emma, gjennom glassveggen, ut på guttene og jentene i navet. Et miljø fullt av blinker, tenkte Emma. Det var så mange måter å skuffe Diana Taverner på, og enkelte av dem kunne du ikke vite om før hodet ditt rullet i sanden. «Så ja, som du sa, utnytter jeg potensialet. Det er det ledere gjør.»

Emma ristet på hodet.

«Noe å tilføye?»

«Metropolitan-politiet var ille nok», sa Emma. «Men dette, herregud. Du ville brent ned en by for ikke å tape ansikt.»

«Det kommer an på byen.»

«Skulle ønske jeg trodde det var en spøk.»

«Dette møtet har visst begynt å dreie seg om min humoristiske sans. For å spare tid kan jeg gi deg et hint. Når jeg syns noe er morsomt, ler jeg. Er du med?»

«Du minner meg om en fra den gamle jobben min.»

«Politisjefen, håper jeg.»

«Nei, dette var en serieforbryter. Jeg arresterte ham drøssevis av ganger, for det meste for å ha slått ned tilfeldige folk. Men han skjønte aldri at det var han som hadde et problem.»

«Jeg kommer til å savne disse små pratestundene våre», sa Diana Taverner. «Det er ikke ofte jeg kommer meg over til den siden av byen. Ikke at turen er komplisert, det er bare det at det er så elendig der borte. Med mindre du liker street food?»

Emma Flyte smilte. «Jeg har spist nok av det i årenes løp til at jeg har lært én ting. Nemlig at jeg bestemmer hvor jeg kjøper den.»

«Det høres ut som om du avslår forslaget mitt. Men kan du gjøre det litt tydeligere?»

«Selvfølgelig», sa Emma. «Med minst mulig respekt, maʼam, fuck you. Og fuck jobben din.»

Og siden det ikke var noe poeng å forlenge intervjuet, gikk hun.

Dagen går, som de fleste dager gjør, og natta begynner å senke seg over byen igjen. Et tynt islag legger seg i vannrennene til Slough House, på vindusrutene, på karmen til den svarte hoveddøra, som aldri blir åpnet, aldri lukket, og bygningens eneste bidrag til lysene som leder byen gjennom de små timer, er en gul firkant i øverste etasje, horisontalt oppdelt av persiennen som er vendt mot himmelen. Men selv om firkanten tiltrekker seg oppmerksomhet, slukker den, og noen minutter senere – akkurat tid nok til en whiskypåvirket tur ned seks halvtrapper, med en pause for å bruke det som fra et skadet perspektiv ser ut til å være et mobilt toalett – dukker en skikkelse i tung frakk opp i smuget på den andre siden, krysser gata og forsvinner inn i skyggene fra Barbican, noe som ikke er samme rute som den tok kvelden i forveien, og det vil heller ikke være morgendagens rute.

Og nå trekker bygningen seg tilbake, effekten av skygger fra en buss som kjører forbi. Minnene rører på seg, restene av lang nedstemthet – flekkene folk etterlater på steder de har vært – men de vil være borte i morgen, bare etterlate seg de vanlige tomrommene, som vil bli fylt av nye sorger og frustrasjoner. Snart vil vinteren svinge pisken igjen, ikke bare over London, men alt som kommer i dens vei, og store deler av landet vil bli slukt av snø. Og når den omsider smelter, vil Slough House ha nye spøkelser.

Fram til da vil huset gjøre sitt beste for å glemme de det allerede har.