Maren Ørstavik

Den siste villhesten

Roman

© 2022 H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard), Oslo

www.aschehoug.no

Omslag og design: Helene Egeland

Tilrettelagt fro ebok av Framnes Tekst & Bilde AS

Tilbakemeldinger vedrørende denne boken kan sendes til ebok@aschehoug.no

ISBN 978-82-03-36947-6

Om boka

Kan ingen redde villhestene?

Noe mystisk foregår på rideleiren Secret Creek. Villhestene som leirsjefen skulle selge på auksjon, er borte. Hedda vil redde dem, men hun trenger hjelp. Og siden Natalie bare vil henge med Eline, er det kun Jake igjen. Gutten som alltid gjør som han vil, og som kan ri på villhester. Men Jake har sine egne hemmeligheter. Den siste villhesten er tredje bo hester, venner og forelskelse.

Om forfatteren

MAREN ØRSTAVIK (f. 1986) lærte å ri på en ranch i USA tidlig på nittitallet, men da det viste seg at hun var allergisk mot hester, måtte hun slutte. I stedet begynte hun å spille piano, og studerte ved Norges Musikkhøgskole og Hochschule für Musik und Theater Hannover. Hun har jobbet som pianist, journalist og musikkritiker, blant annet i Aftenposten. Fra 2017 til 2019 var hun redaktør i Periskop, et tidsskrift om kunst for barn og unge. For tiden bor Ørstavik i New York og arbeider som frilanser.

1

Vrinsket som vekker meg den første natten på rideleir, lyder ikke som noe jeg har hørt før. Det er dypt og drønnende, med en hes klang som får hårene til å reise seg på armene mine.

Hestene hjemme i stallen på Trippelen vrinsker også. Men ikke som dette. Når de gamle rideskolehestene vrinsker, høres det ut som de forteller hverandre en halvdårlig spøk. De trillende, lette latterkulene deres slår muntert i veggene i stallen.

Dette er noe helt annet. Det skjærer i ørene mine, selv om det høres ut som det er langt unna, og jeg sperrer opp øynene. Med hjertet i halsen setter jeg meg opp i sengen, og umiddelbart slår jeg hodet i taket.

– Au, mumler jeg stille og gnir meg i hodet. Jeg kommer til å få en kul.

Til pass for meg. Det var jeg som valgte overkøyen da vi kom til Secret Creek Ranch sent i går kveld. Jeg orket ikke tanken på å måtte ligge og kikke opp på undersiden av sengen til Eline hver natt. At Eline og jeg skulle ende opp på samme rom, var ikke akkurat det jeg hadde sett for meg. Hele poenget med rideleir er jo å møte andre hestefolk, er det ikke? Oppleve noe nytt, få seg nye venner? Det var i alle fall det pappa sa før jeg dro. «Få tankene over på noe annet. Se fremover», sa han og klappet meg på kinnet.

Men det er ikke så lett å se fremover når jeg deler rom med Eline. Eline, som så å si er den direkte årsaken til at Dakota døde. Årsaken til at føllet Storm vokser opp på Trippelen uten moren sin.

Altså, jeg vet at hun ikke gjorde det med vilje. Hun har bedt om unnskyldning. Vi har skværet opp. Og jeg visste jo hele tiden at hun skulle være med på leiren. Men Secret Creek Ranch er en sykt populær rideleir. Den er diger, det er sikkert hundre deltagere her. Så hva er sjansen for at jeg, etter å ha reist nesten halve jorden rundt, til USA, ender opp mindre enn to meter fra Eline.

Månelyset siver inn gjennom det tynne gardinet foran vinduet i hytta. Det er stille, så stille at jeg begynner å lure på om jeg egentlig hørte riktig.

Jeg lener meg utover kanten på sengen og kikker ned. Eline sover tungt, med munnen åpen og dynen sparket ned mot enden av madrassen. I en tynn, lyseblå pysjbukse og matchende singlet ser hun freshere ut enn det jeg gjør når jeg pynter meg. Hun har til og med flettet det lange, lyse håret sitt. Jeg tar strikken fra håndleddet og samler mitt eget museblonde hår i en bustete knute på toppen av hodet.

Jeg trekker pusten dypt og legger hodet tilbake på puten. Sekundene går, og langsomt roer hjertet mitt seg. Kanskje jeg drømte hele vrinsket? Etter at Dakota døde, hadde jeg mareritt om hester i flere uker, men jeg trodde det endelig hadde gitt seg.

Kom igjen, Hedda. Det er midt på natten. Du må prøve å sove.

Men plutselig er det der igjen. Det iskalde hylet sender frysninger nedover ryggen min. Det er nærmere nå. Hvor kommer det fra? Jeg setter meg opp på albuen og løfter vekk gardinet foran vinduet. Månen lyser opp tunet. De andre hyttene, der resten av deltagerne bor, ligger som svarte klosser bortover. To lykter svaier i vinden på hver side av trappen opp til hovedhuset. Ellers er det ingenting å se, ingen bevegelser. Lyden av vrinsket blir hengende i luften, før det til slutt er helt borte igjen.

Jeg fortsetter å stirre ut av vinduet, usikker på hva jeg skal gjøre. Noen andre må også ha hørt det, noen som kan hjelpe. Det må være noe alvorlig galt for at en hest skal skrike på den måten.

Jeg kikker ned på Eline igjen, og kan nesten ikke fatte at hun fortsatt sover. Jeg vurderer om jeg skal vekke henne for å få henne med meg ut, men slår det raskt fra meg. Jeg er fortsatt ikke hundre prosent sikker på at jeg ikke har drømt alt sammen. Hvis det viser seg at det ikke er noen ting der ute, så vil det bare bekrefte Elines bilde av meg som et emosjonelt vrak. Hun synes allerede at jeg overreagerer etter det som skjedde med Dakota.

Jeg famler etter mobilen for å se på klokken.

03:07.

Jeg prøver å telle meg frem til hva den må være i Norge. Fire, fem, seks ... Åtte timer forskjell. Men var det bak eller foran? Jeg husker ikke. Det spiller ingen rolle heller, for adrenalinet har gjort meg lys våken.

Så stille jeg klarer sklir jeg ned fra overkøyen og finner flippfloppene mine. Det knirker i døren da jeg åpner den, og et urolig stønn fra Eline får meg til å stivne. Men hun våkner ikke, og snart står jeg ute på tunet, alene i mørket.

2

Det tar en stund før øynene mine venner seg til fraværet av lys. Mellom hyttene og hovedhuset ligger de fire store, inngjerdede ridebanene. Nedenfor dem ligger stallen. I alle fall tror jeg det. Den er helt svart i nattemørket. Rundt meg kan jeg så vidt skimte fjellene: mørke kolosser som strekker seg opp mot stjernene.

Jeg blir stående og lytte, plutselig usikker igjen. Det var da en hest her ute? En som trengte hjelp?

En liten stemme åler seg frem i hjernen min.

Hva får deg til å tro at du er god nok til å kunne hjelpe en hest i trøbbel, egentlig? Midt på natten, i et fremmed land, på en rideleir du har vært på i nøyaktig fire timer?

Nei, jeg er kanskje ikke den på leiren med mest erfaring. Jeg begynte å ri først i fjor, mens Eline har ridd siden hun var liten. Men med så mange deltagere på leiren må det jo være andre her som heller ikke har holdt på med hest absolutt hele livet. Her er jeg en av mange – ikke bare den nyeste jenta på rideskolen, for gammel til egentlig å være nybegynner, sånn som jeg alltid har vært på Trippelen.

Men hallo. Når en hest skriker på den måten, kan jeg jo ikke bare ignorere det. At jeg ikke klarte å hjelpe Dakota, betyr ikke at jeg ikke kan hjelpe noen.

Jeg beveger meg mot lyden. Den må ha kommet fra stallen. Kanskje en av hestene har satt seg fast i noe, eller skadet seg. Jeg kan gå ned og se, og hvis det er noe alvorlig, går jeg til hovedhuset og vekker noen av leirsjefene. Hvis det ikke er noe, går jeg bare og legger meg igjen.

Lett som en plett.

– Dette går bra, sier jeg lavt til meg selv mens grusen knitrer under sandalene mine.

Men jeg har ikke gått mange skrittene før vrinsket ljomer gjennom luften igjen. Jeg bråstopper og snur meg. Lyden kommer ikke fra stallen, men fra et sted bak hytta vår.

Jeg skrur på lommelykten på mobilen og peker lysstrålen inn mellom hyttene. En sti går langs veggen og forsvinner inn mellom svarte trestammer. Jeg peker lykten rundt meg, men fortsatt er det ingen andre å se. Det frister ikke å gå inn i mørket alene. Men den lyden …

Med langsomme skritt følger jeg stien forbi hytta og beveger meg inn mellom de svarte trestammene. Skogen er tettvokst, og når jeg ser meg tilbake, kan jeg ikke lenger se lyset fra hovedhuset.

– Hallo? sier jeg forsiktig.

Jeg hører ikke hesten, men tusen andre lyder fyller luften. Kvister brekker under føttene mine, en svak vind suser i bladverket og det rasler i buskene langs stien.

Det rasler urovekkende mye, faktisk.

Slapp av. Det er sikkert bare et ekorn. Eller en mus.

Men hodet mitt stopper ikke der. Kan det være en grevling? Rev? Jeg aner ikke hva slags dyr som lever i skogen her. Fjelløver? Pumaer? Slanger? Skorpioner?

Herregud.

Hendene mine skjelver, og jeg er i ferd med å snu meg for å flykte tilbake til tryggheten i hytta, da en dyp, bedende knegging høres fra et sted like foran meg.

Jeg stopper opp. Nå er jeg helt sikker. Det er en hest der fremme. Og den høres livredd ut.

Jeg svelger hardt. Tenk om jeg gjør noe jeg ikke har lov til, og ender med å bli sendt hjem fra rideleir den første dagen? Jeg har ikke vært her lenge nok til å ha fått med meg camp-reglene, men hvis jeg skal gjette, er ikke det å fly rundt i skogen alene, midt på natten, noe vi blir oppfordret til.

En bevegelse får meg til å stivne.

Der! En høyreist hest, rød som høstblader, står og tramper hissig mot bakken. Bare hodet er hvitt, som om den har dyppet hele ansiktet i melk. Den står med siden vendt mot meg og ser på meg med et stort, mørkt øye som glinser i lyset fra lykten min.

Jeg gisper. Den ser nesten vill ut, med flagrende nesebor og den røde pelsen full av kvister og gjørme.

– Rrrrooolig, sier jeg, så avslappet jeg klarer.

Hesten flakker med blikket, men blir stående når jeg tar noen forsiktige steg nærmere.

– Hva er det? spør jeg og rekker frem en hånd. – Hvorfor roper du sånn?

Så ser jeg det. Et tau, klipset på et løst hodelag, har surret seg fast i en busk. Hesten kaster på hodet og prøver desperat å komme seg løs. Men jo mer den drar, jo strammere blir knuten. Det må være en av hestene fra ranchen som har stukket av.

– Å nei, sier jeg. – Du sitter fast! Ikke rart du er redd. Bor du også på ranchen?

Jeg snakker først og fremst for å roe ned meg selv, men håper at det funker på hesten også. Den svarer ikke, naturligvis. I stedet hopper den opp på bakbeina og sparker ut i luften. Jeg skvetter bakover for ikke å bli truffet av de tunge hovene. Når den lander, har den surret seg enda mer inn i tauet. Nok et vrinsk unnslipper den, og jeg må holde meg for ørene.

Ta deg sammen, Hedda. Det er bare en hest. En hest som trenger hjelp.

Jeg trekker pusten. Jeg vet hva jeg skal gjøre. Jeg har gjort dette før. En av hestene på Trippelen satte seg fast ute i skogen i fjor. Hvis jeg kan få denne hesten til å stole nok på meg til at jeg får komme nærmere, kan jeg løsne tauet og ta den med tilbake til stallen.

– Så, så, sier jeg så beroligende jeg kan mens jeg lener mobilen mot en trestamme så lyset treffer tauet. – Du sitter fast. Jeg skal hjelpe deg.

Med hodet bøyd nærmer jeg meg den røde hesten mens jeg fortsetter å snakke rolig. Til å begynne med trekker den seg unna i rykkete bevegelser. Men snart er det som om den venner seg til stemmen min, og når jeg strekker meg etter tauet, slipper den bare ut et irritert prust.

– Ja da, det er greit, bare ikke angrip meg, du, mumler jeg mens jeg surrer tauet løs fra busken.

Hesten ser på meg, fortsatt vill i blikket, men uten å protestere.

– Sånn. Og så var det beina dine, sier jeg. – Hvis du står stille, så kan jeg løsne knuten der også?

Hesten kaster på hodet, men virker roligere nå. Øynene er store og blanke, og selv om pusten fortsatt går fort, er det som om den skjønner at jeg vil hjelpe. Den blir stående mens jeg fører tauet ut og inn mellom forbena.

– Ferdig, sier jeg, og holder tauet opp for å vise. – Det var bedre, eller hva?

Hesten humrer mykt, og jeg strekker frem en hånd for å klappe den. Pelsen er varm og svett. Rødfargen er utrolig, nesten unaturlig, som ild, og hodet hvitt som nysnø.

– Stakkars deg, mumler jeg og stryker hesten over nakken. – Hva er du for en?

Den bøyer hodet mot meg, og hviler mulen mot hånden min. De tynne hårene på haken kiler mot huden. En stille varme fyller kroppen min, sammen med en følelse av at vi kjenner hverandre fra før.

– Er du på snacks-jakt? Jeg skulle ønske jeg hadde noe.

Jeg leter i lommene mine. Fingrene mine treffer et sukkertøy fra flyturen.

– Liker du peppermynte? Det er sikkert ikke supersunt, men ... Jeg synes de er gode, sier jeg.

Jeg piller av papiret, og hesten kaster seg over den.

– Så, så, slapp av, da, fniser jeg.

Varme, fløyelsaktige lepper graver utålmodig i håndflaten min, på leting etter mer.

– Beklager. Det var den eneste jeg hadde.

Den dytter hodet mot meg så jeg må ta et skritt bakover og dulter borti mobilen på bakken. Den velter, og plutselig er alt lyset borte. Mørket lukker seg rundt oss i samme øyeblikk som en brysk stemme bak meg sier på engelsk:

– Hei! Hva er det du driver med?

3

Å nei.

Det var det. Rideleiren er over, jeg kommer til å bli sendt hjem. Pappa kommer til å klikke. Det må være ny rekord, utvist etter fire timer på leir. Eline kommer til å elske det.

Jeg famler etter mobilen på skogbunnen.

– Ha-hallo? Er det noen der?

Stemmen min forsvinner ut i mørket. Jeg er ikke kjempegod på skolen, men akkurat engelsk er jeg ikke så verst i. Pappa mener det er fordi jeg ser for mye på amerikanske serier. Hvis det gjør at jeg blir god i engelsk, så kan det vel ikke være så gærent?

Ikke noe svar.

Endelig finner jeg mobilen. Jeg vender lyset mot stemmen, og den treffer to skikkelser, rett foran meg.

Enda en hest. Og en gutt.

Han stirrer hardt tilbake på meg. En stri, mørkebrun lugg ligger ugredd, nesten som et lite fuglereir, over pannen hans. Han har på seg en grønn T-skjorte, shorts og sandaler, og han holder et slags verktøy i den ene hånden. Lyset ser ut til å blende han, og han løfter den andre hånden over øynene. Hesten, en lys, kremfarget hoppe, står rolig rett bak han.

– Hei, legg ned den der, gidder du? sier han.

Jeg nøler et øyeblikk. Fortsatt holder jeg tauet til den blodrøde hesten i hånden. Den snøfter og tar et par skritt frem mot gutten. Han slenger verktøyet fra seg, det ser ut som en slags knipetang, strekker frem hånden og klapper hesten på pannen.

– Heisann, tøffen, sier han. Stemmen hans er mykere nå. Øynene hans også. – Ville du være med de andre ut, du?

Den knegger vennlig tilbake.

– Ja, det tenkte jeg nok, svarer han og klør den mellom ørene.

Jeg stirrer på dem. Det virker som de kjenner hverandre. Men hva mener han med «de andre»?

Han myser mot meg og lykten.

– Kom igjen, prøver du å blende oss, eller?

Store, hvite tenner lyser opp ansiktet hans i en grimase.

– Sorry, sier jeg fort og vender lyset ned. Ansiktene våre forsvinner i mørket.

Han ser ut til å være omtrent like gammel som meg, kanskje litt eldre. Han kan ikke være leirsjef, han er altfor ung. Kanskje jeg ikke blir sendt hjem likevel. Men hvem er han da? En annen deltager på rideleiren, kanskje?

Her ute, midt på natten, med hest og knipetang? Ikke særlig sannsynlig.

Mistenksomheten min er i ferd med å gli over til frykt. Jeg er alene ute i skogen. Ingen vet hvor jeg er, og jeg aner ikke hvem denne fyren er. Han kan være hvem som helst. En hestetyv. En øksemorder. Jeg kikker ned på verktøyet på bakken. Eller en slags ... knipetangmorder?

– Hvem er du? spør jeg skeptisk, samtidig som han sier: – Hva gjør du her ute?

– Du først, sier jeg kort og legger armene i kors over brystet.

– Du er veldig bestemt, svarer gutten.

Jeg kan nesten høre at han smiler. Et spøkefullt, ertende smil. Ikke smilet til en knipetangmorder. Tror jeg, i hvert fall.

– Men OK. Jeg heter Jake. Dette er hesten min, Tiva. Og jeg ser at du har møtt Spirit. Nice to meet you. Hils pent, Tiva.

Tiva er for opptatt av gresstusten hun har funnet til å se opp, men Spirit løfter hodet og pruster mot meg. Han har snudd seg nå, og jeg gisper når jeg ser hvordan han ser ut på den andre siden. Hodet er like hvitt, men det andre øyet er blått, knallblått, og lyser nesten av seg selv i mørket. Jeg skvetter så jeg mister mobilen i bakken, og alt lyset forsvinner igjen.

– Wow! sier jeg. Jeg har nesten glemt hvor redd jeg var. – Jeg har aldri sett en hest med blå øyne før!

Jake humrer. – Det er ikke så vanlig. Før var det noen som trodde at hester med blå øyne bar på sjelen til en som er død. Derfor heter han Spirit.

Jeg stirrer på hesten. Det hvite hodet hans, med det blå øyet, er synlig selv om lykten ligger på bakken. Jeg stryker han over haken, og han blunker langsomt. Selv uten det blå øyet har jeg aldri sett en hest som Spirit.

Sjelen til en som er død?

Nei, det er jo bare overtro, han bærer jo ikke med seg noens sjel. Men likevel ... Det blå øyet er så vakkert, nesten hypnotiserende. Vi blir stående og stirre på hverandre i flere sekunder før Jake sier:

– Jeg tror han liker deg ...?

Han lar setningen henge som et spørsmål i luften, og det går et øyeblikk før jeg skjønner hva han lurer på.

– Hedda, sier jeg. – Jeg heter Hedda.

– Hei, Hedda. Kult navn.

Han plukker opp mobilen og gir den til meg med et smil. Hånden hans stryker borti min når jeg tar den imot. Jeg vender blikket ned, plutselig flau, uten helt å vite hvorfor.

– Det er norsk, sier jeg fort. – Eller, jeg er norsk. Det er norsk, og jeg er norsk. Vi er norske, navnet mitt og jeg. Jeg har en konto som heter Hedda Hestejente. Det betyr Hedda Horsegirl på engelsk.

Jeg ler, usikker.

Hold munn, Hedda, har du fått munndiaré?

Men han ler, han også. – Hedda Horsegirl! Jeg liker det.

Jeg kremter og håper han ikke ser rødfargen som helt sikkert er i ferd med å spre seg i ansiktet mitt.

– Altså, jeg bare løsnet han fra tauene. Jeg ble vekket av vrinskene og gikk ut og fant han her. Han satt fast.

Jake nikker. – Skjønner. Han ville vel ut i det fri, han også.

– Fri? spør jeg. – Hører han ikke til ranchen?

– Jo da. Eller ... Jo. Han gjør det.

Det blir stille, bare skogslydene fyller luften.

– Uansett. Nå har du en venn for livet. Spirit er veldig lojal. Tiva også.

Ved lyden av navnet sitt, løfter Tiva hodet og tar et steg nærmere Jake.

Jeg lar skuldrene senke seg litt. Jake virker jo ikke som en morder. Og Tiva er åpenbart trygg på han.

– Hva med deg, hva gjør du her? Er du også på rideleir? spør jeg.

Jake snøfter. – Nei, er du gal! Jeg bor rett borti her.

Jeg løfter et øyenbryn. – Men hva gjør du her ute nå? Har du sommerjobb på ranchen?

Han ser plutselig utilpass ut. Kaster et blikk over skulderen, som om han sjekker om noen følger med på oss.

– Nja. Ikke akkurat. Jeg får ikke egentlig lov til å være her. Du kan vel si at jeg jobber for det lokale ... naturvernforbundet.

Han skynder seg å forklare da han ser forvirringen i ansiktet mitt.

– Det er noen lokale naturressurser her som krever ganske tett oppfølging. Så jeg følger det opp.

– Hæ? sier jeg, like forvirret. – Hva vil det si?

Han napper et blad fra et tre og blir plutselig veldig opptatt av å plukke det fra hverandre. – Ingenting. Bare glem det. Jeg skulle bare sjekke ut noe, og så kastet Spirit seg på. Men han hører til på ranchen, så det var bra du fant han.

Spirit knegger fornøyd, men jeg skjønner fortsatt ingenting. Sjekke ut hva da? Og hva kastet Spirit seg på? Hva skal det liksom bety?

Jeg skal til å spørre videre da et hardt, hvitt lys plutselig lyser opp skogen rundt oss. Spirit og Tiva legger ørene flatt bakover og senker hodene som for å gjemme seg.

– Fader heller, mumler Jake. – Det er Rob. Han kan ikke finne meg her. Jeg har ikke vært her, OK?

Jeg myser mot lyset. Det ser ut som de svære lyskasterne på ridebanen er rettet mot oss. Noe beveger seg ute på gresset på vei hitover.

Jake lener seg mot meg og griper håndleddet mitt hardt.

– Hedda. Du må ta med Spirit tilbake til stallen med én gang. Bare si at du hørte lyden og fant han her. Ikke et ord om meg, OK?

– Men hva skal jeg …

Han ser bedende på meg mens han kaster seg opp på ryggen til Tiva. Hun har ikke sal på, bare hodelag og et tau til tøyler.

– Plis? Hvis han tar meg, så ... Tiva … Og villhestene!

En stemme gjaller like bak oss, rett ved enden av skogen.

– Hei! Hei, der! Stopp!

Jeg stirrer på Jake, ute av stand til å svare. Villhestene? Jeg skjønner ikke et fnugg av hva som foregår. Det eneste jeg er sikker på, er at jeg kommer i trøbbel om jeg blir tatt her ute, midt på natten, av en av leirsjefene.

Før jeg rekker å si noe, har Tiva lagt på sprang og forsvunnet innover stien. Jeg står igjen alene mellom trærne, med hjertet i halsen og Spirit i et tau ved siden av meg.