Sara Stridsberg

Beckomberga

Ode til min familie

Oversatt av

Monica Aasprong

Om forfatteren:

Sara Stridsberg (f. 1972) debuterte i 2004 med Happy Sally (på norsk i 2014). Hun har også skrevet drama og oversatt SCUM-manifestet forfattet av den amerikanske feministen Valerie Solanas. Solanas er også hovedpersonen i Stridsbergs andre roman, Drømmefakultetet (på norsk i 2008). Med denne romanen fikk hun sitt store gjennombrudd og ble tildelt Nordisk råds litteraturpris 2007. Nabokovs roman Lolita er inspirasjonskilden til Darling River (på norsk i 2010).

Sara Stridsbergs har også skrevet flere teaterstykker, blant andre Medealand (på norsk i 2013).

Om boken:

Når Jimmie Darling kommer til Beckomberga mentalsykehus, begynner datteren Jackie å tilbringe stadig mer tid der. Og når moren reiser til Svartehavet, blir sykehuset hele hennes verden. Der er legen Edvard Winterson som hver natt tar med seg Jim og noen utvalgte pasienter til sine store fester ved Lill-Jansplan, der er Inger Vogel som beveger seg på grensen mellom orden og ødeleggelse, og Sabina med sine perler og sin sorg. Og der er Paul og kjærligheten, den virkelige galskapen.

Romanen Beckomberga er en historie om drømmen om å holde noen tilbake i lyset som egentlig aldri har ønsket å være der, om redselen og lengselen etter å falle.

I Sara Stridsbergs nye og mest personlige roman er mentalsykehuset både en monstrøs engel og en gammel utopi om å fange den som faller.

Tilbakemeldinger vedrørende denne boken kan sendes til ebok@aschehoug.no

Originalens tittel: Beckomberga

© Sara Stridsberg 2014

Norsk utgave © 2015 H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard), Oslo

www.aschehoug.no

Tilrettelagt for eBok av Type-it AS, Trondheim 2015

ISBN 978-82-03-37094-6

En hvit havfugl svever ensom gjennom sykehus-korridorene på Stora Mans ved Beckomberga. Den er stor og selvlysende, og jeg løper etter den i drømme for å prøve å fange den, men jeg når den ikke igjen før den flyr gjennom et knust vindu og forsvinner ut i natten.

DEN SISTE PASIENTEN (OLOF)

Det er ved radiomasten ved Spånga stasjon, senvinteren 1995. Et ødslig stivnet vinterlandskap brer seg ut foran ham der han klatrer opp masten i den isende vinden. Kroppen er gammel og skjør, men inni seg er han ung og full av kraft. Han holder blikket festet på hendene for ikke å bli svimmel, og natten er klar rundt ham, lyset fra en annen verden trenger fram gjennom stjernenes nålestikksmå hull, et sterkt skinn som lyser bak det svarte, et løfte om noe annet, et skimmer som kan lyse og våke over ham i stedet for dette våte, kalde mørket som alltid har viklet seg rundt ham: en grå sol, et grått grynete solskinn. Det første svake dirrende lyset ved horisonten, en tynn atmosfærisk stripe i rosa og gull, og noen kilometer borte står sengen hans og venter på ham i en sovesal på Beckomberga, tom og nyoppredd ved siden av andre senger hvor skygger av myke sovende ubeskyttede kropper en gang hvilte i sengetøyet. Nå er alle borte.

Han står en lang stund på den øverste avsatsen og ser ut på den slukkede byen og de spredte hvite nattlysene. Så tar han av seg jakken og strikkegenseren, den svarte sykehusluen og brillene, og legger alt i en liten sirlig haug ved siden av seg. Verden brer seg ut under ham, et dekke av hus og gater og mennesker som puster som en eneste frisk og ren og samlet menneskelunge, men her fins ikke noen framtid for ham, har aldri gjort det, han har alltid vandret alene med sykdommens merke som en gravering under huden, synlig for alle utenom ham selv. Når han har nærmet seg ei jente, har hun skygget unna og hver gang han har rakt ut en hånd mot noen, er det blitt tolket som fiendtlighet, og han er atter blitt fraktet tilbake til sykehuset. Et usynlig gitter oppspent mellom ham og verden, med stumme ansikter har man snudd seg bort fra ham, det har gjort ham redd for mennesker, og han har holdt seg stadig mer unna og for seg selv. Det er ingen i verden som kommer til å savne ham, den formløse gråheten hans, han har ingenting spesielt som binder ham til noen spesiell, han har aldri vært naken med noen, aldri berørt noen, det er som om han har beveget seg under et hettemørke, ingen han skylder noe, ingen bånd til mennesker, bare dette gitteret, de usynlige lenkene som holder ham igjen og gjør ham ensom.

Og når pleiersken går gjennom de tomme sovesalene og slår på daglampene på den siste avdelingen på Stora Mans, kaster han seg ut i natten og det eneste han øsker er at noe til slutt skal bære ham, en hånd eller en vind, at noe skal holde ham fast i verden, men han er bare en tumlende bylt som går rundt noen ganger i luften før den virvler av sted over kanten av verden og smeller i bakken og knuses.

De siste månedene på Beckomberga har han fått tillatelse til å dra ut på egen hånd, men han bruker aldri disse permisjonene, han sitter i stedet hele dagen ved vinduet og ser på trærne, ikke en eneste gang går han ut i luftegården sammen med de andre. Han slutter å tenne globusen som har stått ved sengen hans i mange år, og dagen før han skal forlate sykehuset, etter utskrivingssamtalen med doktor Janowski, står han utenfor rommet til avdelingssykepleieren med lue og jakke over pysjamasen og gir beskjed om at han kommer til å bli borte noen timer for å plukke blomster. (Plukke blomster i februar?) Han forsvinner og kommer ikke tilbake om kvelden og heller ikke neste dag. Noen dager senere finner man den døde kroppen hans under radiomasten, det er en kvinne som går tur i området med hund som oppdager ham der han ligger utstrakt i det gule fjorårsgresset i den stripete pysjamasen med knust hode og rimfrost på klærne.

I

DEN FØRSTE SAMTALEN

«Jeg så i avisen at Edvard Winterson er død,» sier Jim der han sitter i den lille sirkelen av lys fra leselampen min i Jungfrugatan og fingrer med et avisutklipp, det er en dødsannonse. «Overlegen på avdelingen min på Beckomberga. Husker du ham, Jackie?»

Mens vi snakker tennes stjernene, én etter én på himmelen utenfor, et bånd av lyse perler utover det dypblå, det er det døsige, svimlende lyset til aftenstjernene, og det er klart jeg husker Edvard, han pleide å stå ved inngangen til Stora Mans i skumringen og røyke en sigarett, en enkel røykstrime i det grå lyset, det store smilet hans når han fikk øye på Jim, hvordan jeg en gang slumret på det falmede trekket i baksetet hans da han kjørte meg hjem fra sykehuset.

I det myke lampelyset forteller Jim meg at han i den tiden han var innlagt på Beckomberga pleide å bli med Edvard Winterson i den sølvfargede Mercedesen hans til nattlige fester på Östermalm. Han ble hentet på avdelingen ved solnedgang og så dro de gjennom lindealleen og videre ut i den sluknende byen som en gang hadde vært livet hans. Edvard Winterson hadde med seg sivile klær til ham, en ren skjorte, dongeribukser og jakke, som ventet på bilpanseret i en liten sirlig haug og allerede da de svingte ut gjennom sykehusportene, hadde han fått en sigarett og en drink i hånden.

«Edvard var en fantastisk mann,» sier Jim og ler, «og helt vanvittig, han også. Vi ble forelsket i samme kvinne. Sabina. Husker du henne? Hun var helt ustyrlig og siden Edvard bare var en rik gutt fra Östermalm, hadde han ikke peiling på hvordan han skulle takle henne.»

Noen somlende tiloversblitte skyer driver fram over den utflytende tusjtegningen som himmelen er denne første vinterettermiddagen Jim kommer til meg og forteller om Beckomberga. Han er på et lite besøk i Stockholm, om noen dager drar han tilbake til Cariño, til huset ved Atlanteren. Solens siste røde pulserende årer og strimene av tobakksrøyk som kommer ut av munnen hans mens han snakker, får meg til å tenke på tåken som lå over området da jeg og Lone kom dit første gang for å besøke ham, snørøyken som svevde mellom husene.

Alt hadde frosset til rundt oss der vi gikk langs de små asfalterte gangveiene og prøvde å lese på skiltene. Det så ut som om noen hadde skåret barken av de våte trestammene, og jeg kan fortsatt høre hvordan skjæreskrikene smalt mellom husene over den kaserneliknende gårdsplassen da vi skyndte oss bort mot Stora Mans. Lone med knallrød kåpe og støvletter, noe framoverbøyd med hendene hardt sammenknepet rundt kåpekragen. Det så ut som om hun gikk gjennom en storm. Det bleike ansiktet til Jim uten smil, blikket hans var sluknet, og hendene skalv slik da han prøvde å tenne en sigarett at han måtte gi opp og legge den fra seg. Lone som egentlig hadde sluttet å røyke, tok opp pakken og tente én til ham og én til seg selv og tok noen raske halstrekk før hun kvalte sigaretten under støvletthælen.

Jim: Jeg hadde prøvd mange ganger før, men det hadde aldri vært så alvorlig. Mange ganger hadde jeg ligget med hodet i gasskomfyren til Lone når hun kom hjem fra arbeid. En bukett roser på kjøkkenbordet og så på med gassen. Det var et eksperiment. Denne gangen var det som et fritt fall. Jeg falt og så fortsatte jeg å falle.

Sykehusvennene til Jim kalte ham for Jimmie Darling og etter en stund begynte jeg også å kalle ham Jimmie Darling der vi satt i den lille skråningen kantet av ungbjørker sammen med de andre pasientene. Røyken som steg mot himmelen fra sigarettene var røyksignaler til dem som befant seg på den andre siden av stengselet, en hilsen til verden der ute fra oss. Jeg samlet på sigarettstumper som jeg ga til Jim og Sabina og etter hvert til Paul.

«Jimmie Darling?»

«Ja.»

«Kommer du til å bli frisk igjen?»

«Jeg vet ikke, Jackie.»

«Vil du ikke bli frisk?»

«Jeg vet ikke hva jeg vil lenger, jeg vet ikke lenger hva det betyr, å være frisk. Og jeg kjenner meg hjemme her, mer hjemme enn jeg noen gang har gjort noe annet sted. Menneskene er annerledes her, de har ingenting og jeg har lært meg dette, at det spiller jo ingen rolle hva man har og hvor man bor. Alle er jo uansett like, det fins ikke noen måte å beskytte seg på.»

«Beskytte seg mot hva?»

«Jeg vet ikke. Mot ensomheten … mot stupet inni seg.»

«Så du kommer ikke tilbake?»

«Jeg vet ikke ennå, Jackie. Ikke vent på meg.»

Sabina ligger rett ut på magen i det svarte gresset utenfor kapellet med en bok oppslått foran seg.

«Alt jeg ber om er frihet», sier hun og ser opp på meg, og pupillene hennes åpner seg på tross av det sterke solskinnet helt til alt som er igjen av øyet er svart tusj og ren smerte. «Og når jeg blir nektet frihet, som jeg alltid blir, da tar jeg den likevel.»

Jeg kommer aldri til å glemme øynene hennes, hvordan de utvidet seg og trakk seg sammen i det sterke lyset under Beckombergatrærne. Store, mørke og ubevegelige i ansiktet hennes, stivnet av medisiner og alkohol. Lenge var hun mitt bilde av framtiden, nå vet jeg ikke lenger. En kveld jeg står i vinduet på avdeling 6 ser jeg henne løpe nedover bakken ved bjørkene bak Stora Mans med Edvard etter seg. Ved den store eika får han tak i henne og drar henne ned i gresset, han sliter av henne halskjedet og perlene flyr gjennom luften, som kaskader av vann, som blå regndråper.

Jeg finner perler i gresset under eika i flere måneder. Kornblå, indiansk, azur, himmel og de blir bare mattere med tiden, på enkelte perler har regnet helt vasket bort fargen, de er elfenbenshvite, fargeløse. Først hadde jeg tenkt å levere dem tilbake, men så fins det ingen å levere dem tilbake til.