Vaddey Ratner

Prinsessens flukt

Oversatt av Børge Lund

Om forfatteren:

Vaddey Ratner var en fem år gammel prinsesse da Røde Khmer tok makten i Kambodsja i 1975. Hennes adelige familie fikk ekstra brutal behandling og etter å ha levd fem år under Røde Khmers forferdelige regime kom hun som flyktning til USA i 1981. Vaddey Ratner kunne ikke et ord engelsk, men gikk som voksen ut av prestisjefylte Cornell University med topp karakterer. Hun bor nå i Maryland i USA. Prinsessens flukt er Ratners første roman. Den er basert på hennes egne opplevelser under diktaturet, og flukten fra Røde Khmers terrorstyre.

«Raamis opplevelse går parallelt med min egen. Det finnes ikke én prøvelse hun møter som jeg selv ikke måtte erfare på en eller annen måte. Tapet av et familiemedlem, sult, tvangsarbeid, gjentatt forvisning og separasjon, den overveldende følelsen av å være alene, men også den urokkelige troen på at det er en slags ånd som ser over henne – alt dette har jeg selv opplevd og følt.» Vaddey Ratner skriver på sin neste bok.

© Kristina Sherk

Om boken:

Raami er sju år gammel. Hun tilhører en adelig kambodsjansk familie, og lever en privilegert og fredelig tilværelse i et palass i Phnom Penh. Men en dag snus alt på hodet. Borgerkrigen herjer i gatene, og Røde Khmer tvinger befolkningen til å forlate hjemmene sine og fører dem ut på landsbygden. Der blir de internert i arbeidsleirer for å omskoleres. Brått er Raamis idylliske barndom over.

For å overleve må Raamis familie gi seg ut for å være bønder. Hvis deres tilknytning til adelen i landet blir kjent, vil de bli henrettet. Men til tross for at livet plutselig viser seg fra sin mest brutale side med slavearbeid og hungersnød, er Raami sterk. Hun klynger seg til barndommens minner og de buddhistiske sangene, historiene og mytene som faren fortalte henne. Og hun holder fast ved håpet, for hun forstår at til og med i de mest ekstreme øyeblikk finnes det plass for lojalitet og solidaritet.

Tilbakemeldinger vedrørende denne boken kan sendes til ebok@aschehoug.no

Boken ble første gang utgitt på norsk i 2014 med tittelen «I skyggen av Banyantreet».

Oversetteren er medlem av Norsk Oversetterforening

Originalens tittel: In the Shadow of the Banyan

Copyright © Vaddey Ratner, 2012

Published by arrangement with Ulf Töregård Agency AB

Norsk utgave © 2014, 2017 H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard), Oslo

www.aschehoug.no

Tilrettelagt for eBok av Type-it AS, Trondheim 2017

ISBN 978-82-03-37309-1

Til min mor

Til minne om min far,

Neak Ang Mechas Sisowath Ayuravann

1

Da krigen fant veien inn i barndommen min, var det ikke med eksplosjoner fra raketter og bomber, men med min fars fottrinn da han gikk ned korridoren og passerte soverommet mitt på vei til hans og mors rom. Jeg hørte døren åpnes og lukkes med et lavt knepp. Jeg akte meg forsiktig ned av sengen for ikke å vekke Radana som lå i sprinkelsengen ved siden av, og snek meg ut av rommet.

«Er alt bra med deg?» Mamma hørtes bekymret ut.

Hver dag før soloppgang pleide pappa å gå ut og spasere en tur alene, og når han kom tilbake igjen etter en times tid, brakte han med seg synsinntrykk og lyder fra byen og satte dem sammen til små dikt som han leste høyt til meg. Men i dag hadde han visst kommet tilbake med det samme han gikk ut, for solen hadde nettopp stått opp, og nattestemningen hadde ennå ikke fordunstet. Stillheten fulgte i fotsporene hans som levninger av en drøm lenge etter at man har våknet. Jeg så for meg hvordan han lå ved siden av mamma og lyttet til stemmen hennes med lukkede øyne, søkte trøst i ordene hennes i kaoset av sine egne tanker.

«Hva har skjedd?»

«Ingenting, kjære,» sa pappa.

«Hva er det?» insisterte hun.

Et dypt, langt sukk, og så sa han til slutt: «Gatene er fylt med folk, Aana. Hjemløse, sultne, desperate …» Han tidde, sengen knirket, og jeg så for meg at han snudde seg mot henne med kinnet på den samme lange puten som henne, slik jeg så ofte hadde sett dem. «All lidelsen –»

«Uansett hva slags forferdelser som finnes der ute,» avbrøt mamma mildt, «vet jeg at du kommer til å passe på oss.»

En åndeløs stillhet. Jeg så for meg leppene hennes presset mot hans. Jeg rødmet.  

«Se!» Utbrøt hun, og stemmen hennes hadde sin sedvanlige sorgløse klang. Så hørte jeg skoddene gå opp med en lyd som fugler av tre som tok til vingene. «Solen skinner!» sa hun med begeistring i stemmen, og med disse ordene jagde hun vekk morgenens dystre stemning og kastet «ingenting» tilbake ut av porten som om det var en villkatt som hadde klort seg fast til pappas skulder.

En søyle av lys traff fasaden av huset og sivet inn i den åpne korridoren fra balkongen. I fantasien min ble lyset et himmelteppe kastet ned fra oven av en skjødesløs tevoda – en engel. Jeg løp barbeint mot det, uhindret av metallskinnen og skoene jeg vanligvis gikk med for å korrigere haltingen.

Utenfor steg solen gjennom det frodige grønne løvverket på gårdsplassen. Som en nyfødt guddom gjespet den og strakte sine mange, lange armer gjennom bladverk og greiner. Det var april og slutten av tørketiden, og snart ville monsunen komme med regn og et avbrekk fra den fuktige heten. Nå var hele huset varmt og klamt som innsiden av en ballong. Jeg var sleip av svette. Men snart var det nyttår, og etter lang tids venting med store forhåpninger skulle vi omsider feire!

«Opp, opp, opp!» lød det fra kjøkkenpaviljongen. Stemmen til Om Bao var like fyldig som den omfangsrike kroppen hennes, som minnet mest om en overfylt striesekk.

«Opp med dere, latsabber!» klukket hun insisterende. «Skynd dere! Skynd dere!»

Jeg løp rundt balkongen til siden av huset og så henne virre fram og tilbake mellom kvinnenes hus og kjøkkenpaviljongen mens sandalene klasket utålmodig mot leirjorden. «Vask dere i fjeset, puss tennene!» beordret hun og klappet mens hun jagde en rekke med søvnige tjenestejenter til leirkarene som sto langs veggen utenfor kjøkkenpaviljongen. «Oey, oey, oey, solen har stått opp, på tide å løfte på rumpa!» Hun smekket den ene jenta på baken. «Dere kommer til å gå glipp av tigerens siste brøl og harens første hopp!»

Tigeren og haren var år i månekalenderen, og det ene var snart over og det andre i ferd med å begynne. Khmerisk nyttår feires alltid i april, og i år – 1975 – falt det på den syttende, om bare noen få dager. I huset vårt begynte vi lang tid i forveien med å forberede alle de buddhistiske seremoniene og hagefestene som hørte feiringen til. I år ville pappa at vi skulle droppe feiringen på grunn av krigen. Nyttår var en tid for renselse, påminnet han oss, en tid for fornyelse. Og så lenge kampene raste ute på landsbygda og flyktningene strømmet inn i byene, ville det være galt av oss å feire noe som helst. Heldigvis var mamma uenig. Hvis det fantes en tid for å feire, så var det nå, mente hun. En nyttårfest ville jage bort alt som var vondt, og åpne døren for alt som var godt.

Jeg snudde meg og fikk et glimt av mamma i hjørnet av balkongen rett utenfor soverommet deres. Hun løftet på håret for å kjøle nakken. Sakte lot hun det falle i florlette lag nedover hele ryggen. En sommerfugl som pusser sine vinger. En linje fra et av pappas dikt. Jeg blunket. Hun var borte.

Jeg skyndte meg til bøttekottet innerst i huset der jeg hadde gjemt skinnen og skoene dagen før og latt som om jeg hadde mistet dem, slik at jeg skulle slippe å gå med dem i denne varmen. Mamma må ha hatt sine mistanker, for hun sa: I morgen, da. I morgen tidlig må du ta dem på. Jeg er sikker på at du har funnet dem da. Jeg dro dem ut av skapet, spente på meg skinnen så raskt som mulig og tok på meg skoene. Den høyre hadde litt tykkere såle enn den venstre for å gjøre beina mine like lange.

«Raami, din gærne jentunge!» hørte jeg en stemme rope da jeg klampet forbi den halvåpne balkongdøren på soverommet mitt. Det var Melkemor, barnepiken min. «Kom inn igjen på flekken!»

Jeg bråstoppet og ventet at hun skulle komme ut og dra meg inn i rommet igjen, men det gjorde hun ikke. Jeg fortsatte på ferden rundt balkongen som omkranset hele huset. Hvor er hun? Hvor er mamma? Jeg løp forbi rommet til foreldrene mine. Sjalusidørene var vidåpne, og jeg så pappa sitte i rottingstolen sin ved et av vinduene med notisbok og penn, med øynene senket i dyp konsentrasjon, uimottakelig for omgivelsene. En gud som skaper poesi ut av stillheten … Nok en linje fra et av diktene hans, som jeg alltid hadde syntes var en perfekt beskrivelse av ham selv. Når pappa skrev, kunne ikke engang et jordskjelv forstyrre ham. Akkurat nå la han slett ikke merke til meg.

Det var ingen tegn til mamma. Jeg tittet opp og ned trappen, over rekkverket på balkongen, gjennom den åpne døren til sitrushagen. Hun var ingen steder å se. Det var akkurat det jeg hadde mistenkt hele tiden – mamma var et spøkelse! En ånd som svevde inn og ut av huset. En ildflue som glødet og glimtet, snart her, snart borte. Og nå hadde hun forsvunnet i løse luften. Svusj! så var hun vekk.

«Hører du meg, Raami?»

Noen ganger skulle jeg ønske at Melkemor bare kunne forsvinne. Men i motsetning til mamma var hun alltid der og holdt konstant øye med meg, akkurat som gekkoene som klatret på veggene og kvekket: Tikkaer, tikkaer! Jeg kunne føle henne, høre henne uansett hvor i huset jeg var. «Kom tilbake, sa jeg!» brølte hun og smadret hele morgenfreden.

Jeg tok en skarp høyresving, løp ned den lange korridoren midt i huset og endte omsider opp på samme sted på balkongen på framsiden av huset der jeg hadde startet. Fortsatt var mamma borte. Gjemsel, tenkte jeg mens jeg pustet og peste i varmen. Å leke gjemsel med en ånd var ingen spøk.

Psjkooo! En eksplosjon i det fjerne. Hjertet mitt dunket litt raskere.

«Hvor er du, din gærne jentunge?» Det var Melkemor igjen.

Jeg lot som om jeg ikke hørte henne, og la kinnet på det utskårne balkongrekkverket. En bitte liten rosa sommerfugl med vinger så fine som kronbladene på en bougainvillea fløy opp fra hagen nedenfor og landet på rekkverket, rett ved siden av ansiktet mitt. Jeg sto helt stille. Den gynget som om den var sliten etter den lange flyturen, åpnet og lukket vingene som for å vifte bort morgenheten. Mamma? I en av sine forkledninger? Nei, det var hva det så ut til å være – en babysommerfugl. Så liten og skjør at den nettopp kunne ha kommet ut av puppen. Kanskje den lette etter moren sin, tenkte jeg, akkurat slik jeg lette etter min. «Ikke vær redd,» hvisket jeg. «Hun er her et sted.» Jeg flyttet hånden for å stryke den, trøste den, men den fløy av sted ved første berøring.

Nede på gårdsplassen var det noe som bevegde seg. Jeg tittet ned og så Gamlegutt komme ut for å vanne i hagen. Han gikk som en skygge; skrittene hans var lydløse. Han bar med seg slangen og fylte opp lotusdammen til vannet rant over. Han sprayet gardeniaene og orkideene. Han dusjet sjasminene. Han beskar en ingefærlilje og buntet de røde flammelignende blomstene til en bukett med en bit av en slyngplante, og så satte han buketten fra seg og fortsatte å jobbe. Sommerfugler i alle farger kretset rundt ham som om han var en trestamme og stråhatten en diger gul blomst. Om Bao dukket plutselig opp midt blant sommerfuglene og oppførte seg ikke i det hele tatt som den middelaldrende kokka vår, men blygt og kokett som en pike i sin ungdoms vår. Gamlegutt brøt av en stilk med røde frangipaniblomster, strøk den over kinnet hennes og ga den til henne.

«Svar meg!» tordnet Melkemor.

Om Bao ilte av sted. Gamlegutt tittet opp, fikk øye på meg og rødmet. Men han hentet seg inn med det samme, løftet av seg hatten, bukket dypt og la håndflatene sammen som en lotus foran ansiktet i en tradisjonell kambodsjansk sampeah-hilsen. Han bukket fordi han var tjeneren og jeg herren, selv om han var eldgammel og jeg «ikke var det spøtt over sju», som Melkemor uttrykte det. Jeg gjengjeldte Gamlegutts sampeah, men klarte ikke å la være å bukke, jeg også. Han ga meg et tannløst glis, kanskje fordi han hadde på følelsen at hemmeligheten hans var trygg.

Noen kom gående. Gamlegutt snudde seg mot lyden av fottrinnene.

Mamma!

Hun gikk mot ham med rolige, sindige steg. En regnbue som glir gjennom en blomstereng … Nok en verselinje flakset gjennom hodet mitt. Selv var jeg ingen dikter, men jeg var datter av en, og ofte så jeg verden gjennom min fars ord.

«God morgen, frue,» sa Gamlegutt med senket blikk og holdt hatten mot brystet.

Hun gjengjeldte hilsenen, og da hun så lotusblomstene, sa hun: «Det er så varmt. Nå har de lukket seg igjen.» Hun sukket. Lotus var favorittblomsten hennes, og selv om det var gudenes blomst, ville hun gjerne bli skjenket en bukett hver morgen. «Jeg håpte å få i hvert fall én åpen blomst.»

«Og det skal De få, frue,» forsikret Gamlegutt. «Jeg skar noen før soloppgang og la dem i isvann slik at kronbladene skulle holde seg åpne. Jeg skal bringe vasen til rommet Deres når Hans Høyhet er ferdig med å skrive.»

«Jeg kan alltid stole på deg.» Hun ga ham et varmt smil. «Kan du også lage en bukett med de lukkede knoppene som jeg kan ta med til tempelet?»

«Det skal bli, frue.»

«Takk.»

Gamlegutt bukket igjen og holdt blikket senket til hun hadde svevd forbi. På vei opp trappen holdt hun høyrehånden på klaffen av silke-sampoten for å sørge for at stegene var små og beskjedne. Øverst stoppet hun og smilte til meg. «Å, så bra, du fant skinnen og skoene!»

«Jeg har øvd meg på å gå sakte med dem!»

Hun lo. «Sier du det?»

«En dag vil jeg gå som deg!»

Mammas ansikt ble urørlig. Hun gled bort til meg, bøyde seg ned til min høyde og sa: «Jeg bryr meg ikke om hvordan du går, kjære jenta mi.»

«Gjør du ikke?»

Det var ikke det at skinnen kløp og skoene klemte, eller hva jeg så i speilet, som smertet meg mest. Det var tristheten i mammas øyne når jeg nevnte foten min. Derfor var det sjelden jeg snakket om den.

«Nei, det gjør jeg ikke … Jeg er glad du kan gå i det hele tatt.»

Hun smilte, og gløden kom tilbake.

Jeg sto stille og holdt pusten og tenkte at hun kom til å forsvinne hvis jeg så mye som pustet. Hun bøyde seg igjen og kysset meg på issen, og håret hennes falt over meg som monsunregn. Jeg benyttet sjansen og pustet inn duften av henne – dette mysteriet hun bar som en parfyme. «Det er godt å se at noen nyter denne trykkende luften,» sa hun og lo som om snodigheten min var like mye av en gåte for henne som skjønnheten hennes var for meg. Jeg blunket. Hun svevde bort, så porøs som solskinn i hele sitt vesen.

Slik er poesien, sa pappa. Den kan komme i løpet av et åndedrag og forsvinne på et blunk, og i begynnelsen har man bare

En tråd som vever seg gjennom tankene

som halen på et barns drage

ennå ikke bundet av fornuft eller rim.

Deretter, sa han, kommer resten – dragen, selve historien. En komplett helhet.

«Oey, oey, oey, vi har ikke et eneste minutt å miste!» kjeftet Om Bao der nede. «Golvet må vaskes og bones, teppene bankes og luftes i solen, porselenet må ordnes, sølvet må pusses, silken glattes og parfymeres. Oey, oey, oey, det er så mye, så mye som må gjøres!»

Greinene på banyantreet midt på gårdsplassen bevegde seg så bladene danset. Noen av greinene var så lange at de rakk helt fram til balkongen, og skyggene av bladene la seg over kroppen min som små lapper av silke. Jeg snurret i ring med utstrakte armer og mumlet en besvergelse for å påkalle tevodaene: «Den magre, Den tykke …»

«Hva i all verden er det du holder på med?»

Jeg spant rundt. Der sto Melkemor i døren med Radana på armen. Radana vred seg ut av grepet og ned på golvet og begynte straks å trampe på skyggene med de lubne føttene så de bittesmå, diamantprydede bjellene på ankelkjedene hennes ringte frenetisk. Det var ikke uvanlig at kambodsjanske barn var prydet med kostbare smykker, og min høyt elskede lillesøster var nedlesset på det mest ekstravagante vis med platinahalskjede og bitte små øreringer som matchet ankelringene. Dette var ikke et barn, tenkte jeg. Hun var en hel kveldsbasar!

Der hun stabbet rundt, lot jeg som hun hadde polio og var halt akkurat som meg. Jeg visste at jeg ikke burde ønske henne noe vondt, men iblant klarte jeg ikke å la være. Så klumsete og barnslig hun enn var, kunne man allerede skimte at Radana kom til å se ut akkurat som mamma når hun ble voksen.

«Eeei!» hvinte hun idet hun fikk et glimt av mamma som svevde gjennom en av døråpningene, og før Melkemor klarte å stoppe henne, løp hun ringlende ned korridoren og ropte:«Mham mham mham …»

Melkemor snudde seg mot meg og spurte på nytt, tydelig irritert: «Hva i all verden er det du holder på med?»

«Jeg påkaller tevodaene,» sa jeg og smilte fra øre til øre.

«Påkaller dem?»

«Ja, jeg vil gjerne møte dem i år.»

Ingen hadde noensinne møtt tevodaene, naturligvis. De var ånder, og som alt som hørte åndeverdenen til, levde de i fantasien vår. Det var noe mistenkelig kjent ved Melkemors tevodaer – i hvert fall slik hun hadde beskrevet dem for meg. Med navn som Den magre, Den tykke og Den mørke hørtes det ut som om hun beskrev seg selv, Om Bao og Gamlegutt. Mine tevodaer lignet derimot absolutt ikke på meg, men var så vakre som hoffdanserinner og hadde på seg sine fineste silkekjoler og diademer med spir som strakte seg helt opp til himmelen.

Melkemor hørte ikke på meg, hun hadde ørene rettet mot en annen type støy. Psjkooo! Nok en eksplosjon fikk huset til å dirre. Hun bikket hodet i retning av drønnet og anstrengte seg for å høre.

Eksplosjonene ble verre. Psjkooo, psjkooo, psjkooo! En serie denne gangen, akkurat som jeg hadde hørt i natt.

Melkemor snudde seg mot meg og sa: «Jeg tror ikke du bør ha for store forhåpninger om at tevodaene skal komme i år, kjære deg.»

«Hvorfor ikke?»

Hun pustet dypt inn, tilsynelatende på nippet til å komme med en forklaring, men så sa hun: «Har du vasket deg?»

«Nei – men jeg skulle akkurat til å gjøre det!»

Hun sendte meg et misbilligende blikk, nikket i retning av badepaviljongen og sa utålmodig: «Kom igjen, da.»

«Men –»

«Ingen diskusjon. Dronningbestemor skal spise frokost sammen med familien, og du, mitt lille kryp, kan ikke komme for sent.»

«Å nei, Dronningbestemor! Hvorfor har du ikke sagt noe om det før?»

«Jeg prøvde, men du stakk bare av.»

«Men jeg visste det jo ikke! Du burde ha fortalt meg det!»

«Det var jo derfor jeg ropte og ropte – for å fortelle deg det.» Hun gispet oppgitt. «Nok somling. Opp med farten. Gjør deg klar. Prøv å oppføre deg som den prinsessen du er.»

Jeg tok et steg, men så snudde jeg meg tilbake. «Melkemor?»

«Hva er det nå, da?»

«Tror du på tevodaer?»

Hun svarte ikke med det samme, men ble bare stående og se på meg. Omsider sa hun: «Hva skal man ellers tro på, hvis man ikke kan tro på dem?»

Jeg gikk ned trappen på forsiden. Det var alt jeg trengte å høre. Resten var lett å tenke seg til. De var noe jeg kunne se og kjenne – lotuser som åpnet kronbladene, edderkopper som spant fine, sølvaktige spindelvev på tynne greiner, snegler som gled gjennom vått gress …

«Raami.» Jeg tittet opp og så Melkemor lene seg over rekkverket på balkongen. «Hvorfor er du her fortsatt?»

Jeg satte én fot foran den andre og svaiet litt med hoftene. «Jeg øver meg på å gå.»

«Til hva – en sneglekonkurranse?»

«For å kunne gå som en dame – sånn som mamma!»

Jeg brøt av en kvist med sjasminblomster fra en busk i nærheten, satte den bak øret og innbilte meg at jeg var like pen som mamma. Radana dukket opp fra løse luften og stilte seg foran meg. Hun pludret og ble stående bom stille i et sekund eller to, og så, som om hun hadde bestemt seg for at jeg ikke lignet mamma i det hele tatt, spratt hun av sted. Hvor er du? hørte jeg mamma synge. Nå kommer jeg og tar deg … Radana hvinte. De lekte gjemsel. Jeg hadde polio da jeg var ett år gammel og kunne ikke gå før jeg var tre. Jeg var sikker på at mamma og jeg ikke lekte gjemsel da jeg var på Radanas alder.

Over meg sukket Melkemor mismodig: «For himmelens skyld, slutt å somle!»

Litt utpå morgenen, kledd i et utvalg silkestoffer i farger så sterke at de nesten overgikk fuglene og sommerfuglene rundt oss, samlet vi oss i spisepaviljongen, en åpen teakbygning med tregolv og pagodelignende tak midt ute på gårdsplassen blant frukt- og prydtrærne. Nok en gang hadde mamma forvandlet seg, denne gangen fra en sommerfugl til en hage. Hun var som et blomsterhav. Hun hadde skiftet til en hvit blondebluse og et safirblått phamuong-skjørt oversådd med små hvite blomster. Hårlokkene hennes hang ikke lenger løst, men var flettet og satt opp i en løs knute med en ring av sjasmin. I nakken hang en champakblomst, tynn som et barns lillefinger, i en enkelt silketråd; når hun flyttet seg i stolen eller strakk seg etter det ene og det andre, dinglet og rullet blomsten glatt som elfenben mot huden hennes.

Der jeg satt ved siden av henne med metallskinnen og de klumpete skoene og en blå rysjekjole, følte jeg meg keitet og stiv, som en sydukke på en stålstang, skyndsomt inntullet med stoff. Som om dette ikke var ydmykende nok, ville ikke magen min slutte å rumle. Hvor mye lenger måtte vi vente?

Omsider dukket Dronningbestemor – Sdechya, som vi kalte henne på khmer – opp på balkongen, der hun støttet seg tungt på pappas arm. Langsomt bevegde hun seg ned trappen, og alle skyndte seg bort for å hilse henne velkommen. Vi gikk ned på kne i tur og orden etter rang, med bøyd nakke, håndflatene samlet foran brystet, fingertuppene i berøring med haken. Hun stoppet på et av de nederste trinnene, og en etter en pilte vi fram og berørte føttene hennes med pannen. Deretter gikk vi etter henne til spisepaviljongen og inntok hver våre stoler.

Foran oss bugnet det med mat – lotusfrøgrøt med palmesukker, klebrig ris med ristede sesamfrø og revet kokos, suppe med nudler og biff toppet med korianderblader og stjerneanis, soppomelett og skiver med franskbrød – noe for enhver smak. Midt på bordet sto et sølvfat med mango og papaya som Gamlegutt hadde plukket fra trærne bak huset, og rambutan og mangostan som Om Bao hadde kjøpt på markedet tidlig i morges. Frokosten var alltid en ekstravagant affære når Dronningbestemor bestemte seg for å spise sammen med oss. Hun var en høytstående prinsesse, som alle konstant påminnet meg for at jeg skulle huske hvordan jeg måtte te meg i min egen farmors nærvær.

Jeg ventet på at Dronningbestemor skulle begynne å spise før jeg løftet lokket av suppebollen min; da jeg gjorde det, steg dampen opp som hundre fingrer og kilte meg i nesen. Nølende løftet jeg en skje med varm buljong mot leppene.

«Vær forsiktig,» sa mamma fra den andre siden av bordet samtidig som hun brettet ut servietten og la den over fanget. «Du kan brenne deg på tungen.» Hun smilte.

Jeg stirret fortryllet på henne. Kanskje jeg hadde sett en nyttårs-tevoda allikevel.

«Jeg tenkte jeg skulle dra til tempelet i Toul Tumpong etter middag,» sa hun. «Søsteren min sender sjåføren sin. Jeg sitter på med henne, så bilen vår er ledig hvis du vil ta deg en tur ut.» Hun snakket til pappa.

Men han satt og leste avisen med hodet en anelse på snei. I sin sedvanlig avdempede bekledning bestående av brun omslagsbukse og beige achar-skjorte var pappa like sober som mamma var fargesprakende. Han strakte seg etter koppen foran seg og begynte å nippe til den varme kaffen med kondensert melk. Oppslukt av nyhetene hadde han allerede glemt resten av frokosten sin. Mamma hadde han ikke hørt i det hele tatt.

Hun sukket og lot det passere, oppsatt som hun var på å være i godt humør.

«Det blir fint for deg å komme deg ut litt,» kom det fra Tata ved enden av bordet. Tata var pappas eldste søster – halvsøster, faktisk, fra Dronningbestemors første ekteskap med en prins i Norodom-dynastiet. Tata var ikke hennes virkelige navn, men jeg hadde visst kalt henne det da jeg var baby. Navnet ble sittende, og nå kalte alle henne det, også Dronningbestemor, som for øyeblikket regjerte ved den andre enden av bordet, lykksalig forskanset bak alderdom og demens. Jeg hadde konkludert med at siden hun var en høytstående prinsesse – Preah Ang Mechas Ksatrey – var Dronningbestemor enda vanskeligere å begripe seg på enn tevodaene. Som «dronning» og overhode i denne familien var hun i hvert fall utilgjengelig mesteparten av tiden.

«Jeg blir nok ikke borte så lenge,» sa mamma. «Bare en bønn, og så kommer jeg tilbake. Det virker ikke rett og riktig å starte det nye året uten å be en bønn først.»

Tata nikket. «Festen er en veldig god idé, Aana.» Hun så seg rundt, tydelig fornøyd med hvordan dagen hadde startet, og studerte de pågående forberedelsene til feiringen som skulle finne sted på nyttårsaften.

I kjøkkenpaviljongen hadde Om Bao begynt å dampe den første porsjonen med num ansom, kaker av klebrig ris pakket i bananblader som tradisjonelt ble servert til nyttårsfeiringen. Disse kakene skulle vi gi til venner og naboer i de kommende dagene etter hvert som porsjonene ble ferdige. På balkongen på hovedbygningen lå tjenestejentene på hender og knær og bonet golv og rekkverk. De dryppet bivoks fra brennende lys og gned den inn i teaken. Under dem feide Gamlegutt gårdsplassen. Han hadde tørket støv av åndehuset og vasket det, så nå sto det og glitret på den forgylte pidestallen under banyantreet som et buddhisttempel i miniatyr. Flere lange tråder med sjasmin prydet de bitte små søylene og spiret på taket, og foran inngangen sto tre røkelsespinner i en leirkrukke fylt med rå riskorn, en offergave til beskyttelsens tre pilarer – forfedrene, tevodaene og skytsåndene. De var der, alle sammen, våket over oss, holdt oss utenfor fare. Vi hadde ingenting å frykte, sa Melkemor alltid. Så lenge vi holdt oss innenfor disse murene, kunne ikke krigen nå oss.

«Jeg har ikke hatt blund på øynene.» Igjen var det Tata som snakket, mens hun tok en skje brunt sukker fra en liten skål og strødde det over den klebrige risen. «Heten var grusom i går kveld, og bombingen var verre enn noensinne.»

Mamma la forsiktig ned gaffelen og forsøkte å ikke vise hvor oppgitt hun var. Jeg visste hva hun tenkte – kunne vi ikke snakke om noe annet? Men siden hun var svigerinnen, en vanlig kvinne blant kongelige, kunne hun ikke snakke i utide, fortelle Tata hva hun kunne og ikke kunne si, velge tema for samtalen. Nei, det ville være uforskammet. Familien vår er som en bukett, Raami, der hver stilk og blomst er perfekt ordnet, pleide hun å si til meg, som for å formidle at måten vi førte oss på, ikke bare var et spill eller et ritual, men en kunstform.

Tata henvendte seg til Dronningbestemor ved den andre enden av bordet. «Synes ikke du det, Mechas Mae?» spurte hun på det kongelige språket.

Dronningbestemor, som var halvveis døv og halvveis i drømmeland, sa: «Hva?»

«Bombingen!» gjentok Tata nesten ropende. «Synes du ikke den var forferdelig?»

«Hvilken bombing?»

Jeg kvalte et knis. Å snakke med Dronningbestemor var som å snakke inn i en tunnel. Uansett hva man sa, fikk man bare et ekko av sine egne ord til svar.

Pappa så opp fra avisen og skulle akkurat til å si noe da Om Bao kom inn i spisepaviljongen med et sølvbrett med glass fulle av den avkjølte drikken med basilikumfrø som hun lagde til oss hver morgen. Hun satte et glass foran hver av oss. Jeg hvilte nesetippen på glasset og trakk inn den himmelske duften. Om Bao kalte drikken – som var en blanding av bløtlagte basilikumsfrø og rørsukker i iskaldt vann, parfymert med sjasminblomster – for «småjenter på rognjakt». Da Gamlegutt plukket blomstene tidligere, hadde de vært stramt lukket, men nå åpnet de seg som skjørtene til småjenter med hendene dyppet i vannet – på jakt etter rogn! Det hadde ikke gått opp for meg før, men basilikumfrøene så virkelig ut som små gjennomsiktige fiskeegg. Jeg satt og strålte mens jeg så inn i glasset, begeistret over oppdagelsen.

«Sett deg opp,» kommanderte mamma, og nå smilte hun ikke lenger.

Jeg rettet ryggen og trakk til meg nesen. Pappa kastet et blikk på meg og formet noen støttende ord med leppene. Han tok en liten slurk fra glasset, men tittet forbauset opp og utbrøt:

«Har du mistet håndlaget med det søte, Om Bao?»

«Jeg beklager så mye, Deres høyhet …» Hun så nervøst fra pappa til mamma. «Jeg har prøvd å kutte ned på rørsukkeret. Vi har ikke så mye igjen, og det er så vanskelig å finne på markedet nå for tiden.» Hun ristet fortvilet på hodet. «Deres ydmyke tjener ber om forlatelse for at den ikke er så søt, Deres høyhet.» Når Om Bao var nervøs, var hun overdrevent formell og blomstrende i formuleringene. «Deres ydmyke tjener» hørtes enda mer oppstyltet ut når jeg satt tvers over bordet for hans høyhet og lepjet i meg suppen som en hundevalp. «Ønsker Deres høyhet –»

«Nei, dette er akkurat passe.» Pappa tømte glasset. «Deilig!»

Om Bao smilte så kinnene svulmet som riskakene som dampet i vei på kjøkkenet. Hun bukket og bukket så den fyldige bakenden duvet mens hun gikk bakover til hun kom på respektfull avstand og kunne snu seg. På trappen til kjøkkenpaviljongen tok Gamlegutt det tomme brettet fra henne, rask som alltid til å hjelpe henne med hva det måtte være. For øyeblikket virket han uvanlig oppskjørtet. Kanskje han var bekymret for at jeg hadde sladret om flørtingen mellom ham og Om Bao i morges til Dronningbestemor, som forbød den slags uttrykk for hengivenhet ute blant folk. Om Bao klappet ham beroligende på armen. Nei, nei, du skal ikke bekymre deg, var det som om hun sa. Han snudde seg mot meg, tydelig lettet. Jeg blunket. Og for andre gang denne morgenen ga han meg det tannløse smilet sitt.

Pappa hadde begynt å lese igjen. Han bladde fram og tilbake i avisen og lagde myke smell med sidene. Jeg la hodet på snei for å lese overskriften på førstesiden: «Khmer Krahom omringer by.»

Khmer Krahom? Røde Khmer? Hvem hadde vel hørt om det? Vi var alle kambodsjanere – eller khmerer, som vi kalte oss selv. Jeg så for meg folk med rødmalte kropper som invaderte byen og svirret rundt i gatene som flokker med ildmaur. Jeg lo høyt og satte nesten basilikumfrødrikken i halsen.

Mamma ga meg nok et advarende blikk, hun var lett å irritere nå. Morgenen hadde visst tatt en annen vending enn hun hadde villet. Alle ville bare snakke om krigen. Selv Om Bao hadde hentydet til den da hun nevnte hvor vanskelig det var å finne rørsukker på markedet.

Jeg gjemte ansiktet bak glasset, gjemte tankene bak de små flytende sjasminskjørtene. Røde Khmer, Røde Khmer, ordene ga gjenklang i hodet mitt. Jeg lurte hva slags farge khmer jeg var. Jeg kastet et blikk på pappa og bestemte meg for at det han var, var jeg også.

«Pappa, er du en rød khmer?» Det spratt bardust ut av meg som en rap.

Tata satte ned glasset med et smell. Hele gårdsplassen ble stille. Det virket som om selv luften hadde sluttet å bevege seg. Mamma satte øynene i meg, og når man får et slikt blikk fra en tevoda, gjør man best i å gjemme seg, ellers får man svi.

Jeg ønsket jeg kunne dyppe hodet i basilikumfrødrikken og lete etter rogn.

Ettermiddagen kom, og det var for varmt til å gjøre noe som helst. Alle nyttårsforberedelsene stoppet opp. Tjenestejentene hadde sluttet å vaske og satt nå og kjemmet og flettet håret på hverandre på trappen til kjøkkenpaviljongen. På den lange, kostbare sofaen av teak under banyantreet satt Dronningbestemor og lente seg mot den digre stammen. Med øynene halvveis lukket viftet hun ansiktet med en rund palmevifte. Ved føttene hennes satt Melkemor og gynget Radana i en hengekøye som hang i treets greiner. Hun skjøv hengekøyen med den ene hånden, og med den andre klødde hun meg, som lå med hodet i fanget hennes, på ryggen. I spisepaviljongen satt pappa alene på golvet med ryggen lent mot en av de utskårne søylene og skrev i den lille notisboken med skinnomslag som han alltid hadde med seg. Ved siden av ham sto en radio som spilte tradisjonell pinpeat-musikk. Melkemor begynte å duppe av mens hun lyttet til de klingende melodiene. Men jeg var ikke trøtt, og det var heller ikke Radana. Hun stakk stadig ansiktet ut av hengekøyen og ville at jeg skulle leke med henne. «Fly!» hvinte hun og strakte seg etter hånden min. «Jeg fly!» Da jeg prøvde å gripe tak i håndleddet hennes, dro hun armen tilbake og fniste og klappet. Melkemor åpnet øynene, klapset bort hånden min og ga Radana smokken. Radana la seg ned i hengekøyen og sugde på smokken som om det var et sukkertøy. Dronningbestemor klikket oppmuntrende med tungen, og ønsket kanskje at hun også hadde noe å suge på.

Snart sov alle tre. Dronningbestemor sluttet å vifte, Melkemors hånd ble liggende stille på ryggen min, og Radanas høyre fot hang ut av hengekøyen, lubben og urørlig som et bambusskudd, uten en lyd fra bjellene på ankelringen.

Mamma dukket opp på gårdsplassen, hun var kommet hjem fra turen til tempelet, som hadde tatt lengre tid enn planlagt. Stille, for ikke å vekke oss, gikk hun opp de få korte trinnene til spisepaviljongen, satte seg ved pappa og hvilte armen på låret hans. Pappa la ned notisboken og snudde seg mot henne. «Hun mente det ikke, vet du. Det var et uskyldig spørsmål.»

Det var meg han snakket om. Jeg senket øyelokkene, bare akkurat nok til å gi dem inntrykk av at jeg sov.

Pappa fortsatte: «Les Khmers Rouges, kommunister, marxister … Hva vi voksne nå enn kaller dem, er det bare ord, bare merkelige lyder for et barn, ikke noe mer. Hun vet ikke hvem de er, eller hva disse ordene betyr.»

Jeg forsøkte å gjenta navnene i hodet mitt – Les Khmers Rouges … kommunister … De hadde noe storslått og mystisk over seg, akkurat som navnene på de mytiske figurene i det episke diktet Reamker som jeg aldri ble lei av å lese om: devarajaene, gudenes etterkommere, eller rakshasaene, demonene som kjempet mot dem og spiste tykke barn.

«En gang ville du det samme som dem,» sa mamma med hodet på pappas skulder. «En gang trodde du på dem.»

Jeg undret på hva slags rase de kunne være.

«Nei, ikke dem. Ikke personene, men idealene. Anstendighet, rettferdighet, integritet … det trodde jeg på, og det kommer jeg alltid til å gjøre. Ikke bare for meg selv, men for barna våre. Alt dette» – han lot blikket gli over gårdsplassen – «vil komme og gå, Aana. Privilegier, rikdom, titler og navn er forgjengelige. Men disse idealene er tidløse, de er kjernen i vår menneskelighet. Jeg vil at jentene våre skal vokse opp i en verden der de, om ingenting annet, kan forvente disse. En verden uten slike idealer er galskap.»

«Hva med denne galskapen?»

«Jeg hadde inderlig håpet at det ikke ville gå så langt.» Han sukket og fortsatte. «Andre lot oss i stikken ved første tegn til problemer. Og nå har amerikanerne også forlatt oss. Demokratiet har lidd nederlag. Og vennene våre blir ikke værende for å se på henrettelsen. De dro da de fortsatt kunne, og hvem kan klandre dem for det?»

«Hva med oss?» spurte mamma. «Hva kommer til å skje med familien vår?»

Pappa ble stille. Etter det som virket som en lang stund, sa han: «Det er forferdelig vanskelig slik situasjonen er nå, men jeg kan fortsatt klare å få sendt deg og familien til Frankrike.»

«Meg og familien? Hva med deg?»

«Jeg blir. Så ille det enn ser ut, er det fortsatt håp.»

«Jeg drar ikke uten deg.»

Han så på henne, og så lente han seg mot henne og kysset i nakkegropen, lot leppene dvele et øyeblikk for å drikke inn huden hennes. En etter en begynte han å fjerne blomstene fra håret hennes, løste opp knuten og lot det spre seg ut over skuldrene hennes. Jeg holdt pusten og prøvde å gjøre meg usynlig. Uten et ord reiste de seg, satte kursen mot hovedinngangen, gikk opp de nybonte stegene og forsvant inn i huset.

Jeg så meg rundt på teaksofaen. Alle sov fortsatt. Jeg hørte summing i det fjerne. Summingen ble høyere og høyere, og til slutt var den øredøvende. Hjertet hamret, og det dundret i ørene. Jeg hevet blikket og myste forbi det røde tegltaket på hovedbygningen, forbi banyantreet, forbi en rad med høye, tynne palmer langs hovedporten. Nå så jeg det! Høyt oppe på himmelen, som en diger svart øyenstikker, med blader som skar gjennom luften, tuktuktuktuktuk …

Helikopteret begynte å dale og druknet alle andre lyder. Jeg stilte meg på teaksofaen for å se det bedre. Plutselig gjorde det et sveip oppover og dro i motsatt retning. Jeg strakte halsen og forsøkte å se over porten. Men det var borte. Svusj! Forduftet, som om det bare hadde vært en tanke, en innbilt prikk på himmelen.

Og så –

PSJKOOO!!! PSJKOOO!!! PSJKOOO!!!

Bakken ristet under meg.