Susan Abulhawa

FORTELLINGEN OM NAHR

Oversatt av

RAGNHILD EIKLI

OM FORFATTEREN

Susan Abulhawa ble født i Kuwait av palestinske foreldre på flukt fra Israel etter seksdagerskrigen. Hun bor i dag i USA, der hun virker som forfatter, menneskerettsaktivist, biolog og politisk kommentator. Hun debuterte i 2010 med Morgen i Jenin. Boka fikk strålende mottakelse, ble en internasjonal bestselger og solgte 130 000 eksemplarer i Norge. I 2015 kom Det blå mellom himmel og hav. Fortellingen om Nahr utkom i 2020 under tittelen Nahrs siste dans.

Foto: T Sauppe

OM OVERSETTEREN

Bokens oversetter, Ragnhild Eikli, underviser på Universitetet i Oslo og er medlem av Norsk Oversetterforening. Hun har oversatt en rekke bøker, blant andre romaner av Charles Dickens, Joseph O’Connor, P.D. James, Harper Lee, Carson McCullers og Nadine Gordimer.

OM BOKEN

NAHR SITTER ISOLERT i et israelsk høyrisikofengsel, på tiende året. Hun tilbringer dagene med å tenke over hendel-sene som har bragt henne dit. Hun drømte om mann, barn, og en skjønnhetssalong, men ingenting ble som planlagt. Som datter av palestinske flyktninger kom hun til verden i Kuwait på syttitallet. Familien levde i fattigdom, og Nahr ble tvunget til å overskride sine egne grenser.

Nahrs historie brenner, av sinne, kjærlighet, ømhet, hjelpeløshet og hat. Menneskene rundt henne strever og kjemper - for anstendighet, rettferdighet, normalitet - alt det vi andre, mer privilegerte mennesker tar for gitt. Fortellingen om Nahr er en roman om kjærlighet til en mann, til en familie, til et land. Og en bok som vil forandre folks måte å tenke på.

Tilbakemeldinger vedrørende denne boken kan sendes til ebok@aschehoug.no

Originalens tittel: Against the Loveless World

Against the Loveless World © 2020 by Susan Abulhawa

Norsk utgave © 2020 H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard), Oslo

www.aschehoug.no

Omslag: Anders Timrén

Omslagsfoton: Shutterstock, iStockphoto

Tilrettelagt for EPUB av Type-it AS, Trondheim 2021

ISBN 978-82-03-37633-7

Til minne om Mama Lambeth, min egen

1

KUWAIT

KUBEN, ØST

Jeg bor i Kuben. Jeg skriver på de blanke, grå slaggbetongplatene på veggen med det jeg har for hånden – med neglene til å begynne med, og blyant nå etter at betjentene har kommet med forsyninger.

Lyset faller inn gjennom det lille vinduet av herdet glass høyt oppe på veggen som bare kan nås av de flerbeinte kravlende krypene som også bor her. Jeg er glad i edderkoppene og maurene, som har etablert seg i separate domener og greier å unngå hverandre i det ni kvadratmeter store universet vi deler. Lyset fra verden utenfor, med en sol og en måne og stjerner, eller kanskje bare sterke lyspærer – jeg er ikke sikker – siver inn gjennom vinduet i et prisme som treffer veggen i røde, gule, blå og fiolette mønstre. Skygger fra trær, dyr som går forbi, bevæpnede fengselsbetjenter eller kanskje andre fanger, glir nå og da gjennom lysstrålene.

En gang prøvde jeg å nå opp til vinduet. Jeg stablet alt jeg hadde oppå sengen – nattbordet, den lille esken til toalettsaker, og tre bøker som betjentene hadde gitt meg (arabiske oversettelser av Schindlers liste, Veien til lykke og Takknemlighet er alltid det beste). Jeg klatret opp på stabelen og strakte meg så langt jeg kunne, men det eneste jeg nådde opp til, var et spindelvev.

Da neglene mine var sterke og jeg veide mer enn jeg gjør nå, prøvde jeg å registrere tid slik fanger pleier, med en strek på veggen for hver dag i grupper på fem. Jeg skjønte imidlertid snart at omgangene med lys og mørke i Kuben ikke er i takt med verden utenfor. På en måte var det en lettelse å bli klar over det, for oppgaven med å holde tritt med verden utenfor Kuben var blitt temmelig tyngende. Da jeg sluttet å styre med kalenderen, gikk det opp for meg at tid ikke er noe reelt, for i fravær av håp eller forventning har tiden ingen logikk. Kuben har ingen tid. I stedet inneholder den en endeløs rekke av noe navnløst, uten nåtid, framtid eller fortid, som jeg fyller med oppdiktet eller erindret liv.

Av og til kommer det besøk. I sin kropp og tale bærer de med seg en verden med skiftende vær og årstider, der biler og fly og båter og sykler frakter mennesker fra sted til sted, og der grupper samles for å leke, spise, gråte eller gå i krig. Nesten alle gjestene mine er hvite. Til tross for at jeg ikke kan vite om det er dag eller natt, er det lett å gjette årstiden når man ser på dem. Om sommeren og våren gløder huden deres av sol. De puster lett og utstråler blomstrende liv. Om vinteren er de bleke og matte, med mørke øyne.

Det var flere besøk før håret mitt ble grått, først og fremst forretningsfolk fra fengselsindustrien (det er faktisk noe som heter det) som kom for å sjekke Kuben. Disse elegant antrukne kikkerne fikk meg alltid til å føle meg uthult. Journalister og menneskerettighetsarbeidere kommer fortsatt, men ikke like ofte som før. Etter at Lena og den vestlige kvinnen var her, ble det en stund slutt på alle besøk.

Da den vestlige kvinnen, som så ut til å være i trettiårene, kom for å intervjue meg, ga fengselsbetjenten tillatelse til at jeg fikk sitte på sengen i stedet for å være lenket til veggen. Jeg husker ikke om denne kvinnen var journalist eller drev med menneskerettigheter. Hun kan ha vært romanforfatter. Jeg satte pris på at hun hadde med tolk – en ung palestinsk kvinne fra Nasaret. Enkelte besøkende tar seg ikke bryet med det, og forventer at jeg kan engelsk. Jeg snakker engelsk, men det faller meg ikke lett, og jeg er ikke spesielt innstilt på å være imøtekommende.

Hun var interessert i livet mitt i Kuwait og ville snakke om min «seksualitet». Alle vil ha historien om musa mi. De gjør så mange antakelser, strør om seg med ord de ikke har noen rett til å bruke. Hun spurte om det var sant at jeg var prostituert.

«Tror du at prostitusjon har noe med seksualitet å gjøre?» spurte jeg.

Et øyeblikk så hun rådvill ut. «Nei, selvfølgelig ikke,» svarte hun endelig. «La oss gå videre.»

Hun var høy, med brunt hår i en løs hestehale. Hun hadde på seg jeans og en enkel kremfarget bluse, jakke og komfortable svarte sko. Ingen sminke. Jeg likte henne ikke. Jeg likte tolken, som var kort og mørk som meg og gikk i røde Converse-sko med fjorten svarte prikker på de hvite gummisålene. En prikk, og så en klynge av ni prikker, og deretter fire: 194, koden vi bruker for å omgå israelsk overvåking. Hemmelige beskjeder blir formidlet via hvert første, niende og fjerde ord. Enkelt og effektivt. Det var slik jeg skjønte at hun var mer enn en tolk. Jeg husker hva hun het: Lena.

Til å begynne med ble jeg forvirret. 194-metoden fungerer bare i skrevne meldinger. Vi kunne ikke telle, lytte, tolke og snakke samtidig. Men så gikk det opp for meg at Lena markerte enkelte ord ved å banke med blyanten mens hun oversatte. Hun skjønte tydeligvis på hvilket tidspunkt jeg oppfattet det, for hun smilte litt. Ordene hun stadig markerte, var varianter av «spis lappen», «munn papir» og «notisblokk mat».

Kvinnen som intervjuet meg så ned, som om hun var usikker på neste spørsmål. «Hva vil du helst snakke om?» spurte hun.

Akkurat denne dagen hadde jeg vandret langs strendene, i ørkenen og på Kuwaits shoppingsentre i en tid da livet var enklere.

«Zeit-u-zaatar,» glapp det ut av meg.

«Er ikke det en palestinsk dip til brød?» spurte hun Lena.

Lena nikket, og kvinnen noterte noe, men jeg skjønte at hun ikke var interessert i historien. Jeg fortalte den likevel, bare for å høre meg selv snakke.

«Da vi bodde i Kuwait, ble resultatene fra Tawjihi-eksamenen på videregående skole alltid offentliggjort i avisene, og hvert år var det palestinerne som dominerte på topp ti. Folk i Kuwait syntes det var spesielt foruroligende det året da alle de fem beste på listen var palestinere, og det begynte å gå rykter om at grunnen til at palestinere er så flinke, er at vi spiser så mye zeit u-zaatar. Hele landet kastet seg på zeit u-zaatar-bølgen. Det var bare så vidt butikkene greide å skaffe nok.» Jeg lo.

Den vestlige kvinnen satt urolig mens hun lyttet til Lenas oversettelse. Jeg ignorerte utålmodigheten hennes og fortsatte. «Jeg visste at det ikke var sant, for jeg spiste masse zeit u-zaatar, men var aldri flink på skolen. Jeg måtte gå niende klasse om igjen fordi jeg strøk i både religion og matematikk, og det var samme år som broren min, Jehad, fikk tilbud om å hoppe over fjerde klasse.» Selv om dette var en lykkeligere tid, husket jeg det nå som noe tragisk, og jeg ønsket å innprente mitt yngre jeg at hun var verdifull og intelligent, at hun hadde evne til å lære og at hun ikke måtte tro at hun var dum, slik verden hadde overbevist henne om.

Den vestlige kvinnen gjorde et forsøk på å avbryte meg, men jeg fortsatte. «En stund prøvde jeg å forbedre meg, og jeg lot lillebroren min undervise meg. Men når en skole først har bestemt seg for at du er dum, er det ingenting som kan overbevise dem om det motsatte, uansett hvor stor innsats du gjør.»

«Broren din … jeg leste at han …»

Jeg lot henne ikke snakke ferdig. «Min bror er briljant,» sa jeg. Hun gløttet ned på blokken til tross for at hun hadde sluttet å ta notater. Jeg visste at hun ikke var interessert i barndomshistoriene mine. «Jeg gir blaffen i hva du har lest om broren min. Jehad var snill og sårbar. Da han gikk på middelskolen, oppdaget jeg at han ble mobbet av to gutter. Jeg samlet jentegjengen min, og vi stilte oss opp og ventet på dem utenfor skoleporten, og så ga vi dem skikkelig juling. Jehad fikk enda større beundring for meg etter det. En sommer –»

Den vestlige kvinnen løftet hånden. Hun kastet et blikk på blokken, la hendene over de nedskrevne spørsmålene, trakk pusten dypt og blunket overdrevent langsomt – som om hun pustet gjennom øyelokkene – og sa: «Jeg har lest et sted at du ble gjengvoldtatt den natten Saddam Hussein invaderte Kuwait.»

Jeg hevet et øyenbryn, og hun ble tydelig beklemt. Ytterst i synsfeltet så jeg at det rykket nesten umerkelig i munnvikene i Lena.

Kvinnen fortsatte: «Jeg kan knapt forestille meg hvor forferdelig den natten må ha vært, og jeg beklager at jeg bringer dette på bane.»

«Hva får deg til å tro at det er greit å spørre meg om sånne ting?»

Lena nølte, men oversatte trofast.

Kvinnen så oppgitt ut. «Du sa ja til å bli intervjuet. Det er derfor jeg stiller deg spørsmål,» sa hun og tok en ny pause for å trekke pusten gjennom øyelokkene. «Jeg måtte gjennom to måneder med sikkerhetssjekker for å få denne timen med deg. Jeg måtte vise alle spørsmålene til myndighetene på forhånd,» la hun til, nesten desperat.

Lena gjentok ordene hennes på arabisk, men kommuniserte noe annet med blikket.

Til slutt svarte jeg: «Akkurat, men myndighetene viste dem altså ikke til meg. Jeg skal sørge for å gi dem en real overhaling, vær du trygg.» Den sarkastiske tonen fikk henne nesten på gråten, og jeg mildnet litt. Jeg la til: «Men jeg skal svare på spørsmålet ditt. Nei. Jeg ble ikke gjengvoldtatt den natten Saddam invaderte Kuwait.»

Hun så skuffet ut, men lot det passere og spurte om hvordan jeg kom inn i motstandsbevegelsen. Hun kalte det «terrorisme». Hun spurte om fengselscellen min, som hun beskrev som «er fint rom», før hun modererte utsagnet med: «Eller, det er jo et fengsel.»

«Er du jøde?» spurte jeg.

Hun blunket langsomt igjen. «Jeg kan ikke se at det er relevant.»

«Det er relevant.»

«Jeg er her som fagperson, ikke en religion.»

«De fleste fagpersoner ville ikke ha sagt at dette er et fint rom,» sa jeg.

Hun sendte meg et gjennomborende blikk: «Tatt i betraktning det du har gjort, er det mye finere enn du fortjener, vil jeg si. Du ville ikke hatt det like bra i et arabisk land. Der ville du ha vært hengt for lengst.»

Hun la sammen blokken og reiste seg. «Jeg tror jeg har det jeg trenger,» sa hun og gjorde tegn til betjenten at hun skulle slippe dem ut.

Betjenten – som hadde stått over oss og forsikret seg om at verken den vestlige kvinnen eller oversetteren tok på meg eller ga meg noe – lenket meg til veggen før hun åpnet døren.

Kvinnen snudde seg mot meg. «Jeg vil bare at du skal vite at besteforeldrene mine –»

«– overlevde holocaust.» Jeg avsluttet setningen for henne.

Øynene hennes ble fulle av forakt. «De gjorde faktisk det. Og de lærte meg at jeg alltid må være rettferdig. Det var det jeg prøvde å være her,» sa hun.

Lena begynte å oversette, men jeg avbrøt henne. «Det var ikke det du var,» sa jeg på engelsk, og med nok forakt til å dekke over ydmykelsen ved å være lenket til veggen. Betjenten beordret oss til å slutte å snakke, og jeg var takknemlig, for det betydde at jeg fikk siste ord. En liten flik av kontroll betydde alt – alt – for meg.

Senere lød fløyten for å varsle at et nytt måltid var på vei inn gjennom luken. Idet jeg gikk bort til døren, kom en hviskende stemme fra den andre siden: «Inni brødet.»

Jeg satte meg med brettet, rev små biter av pitabrødet og kikket forsiktig ned i lommen, for jeg var oppmerksom på kameraet i taket. Der var det, et tett sammenbrettet ark innpakket i plast. Jeg stakk det inn i en av bøkene mine og ventet til det ble mørkt, og da lyset kom på igjen, lot jeg som om jeg leste i boken.

Ikke snakk med journalister. Israel selger en historie om at du er blitt misbrukt av muslimske menn hele livet, og at de tvang deg til å bli med i en terroristgruppe. De hevder at Israel reddet deg og at fengselet har gitt deg et bedre liv. Du er den eneste fangen som får besøk fra utlandet. De får lov til å komme inn i cellen din. Det er uhørt! Tenk deg om. De publiserer bilder av deg i en ren celle med masse bøker for å vise at Israel er et høyt utviklet og vennligsinnet land, til og med i sitt forhold til terrorister. Familien din har det bra. De sender sine kjærlige hilsener. Vi kjemper fremdeles for at de skal få lov til å besøke deg. Spis denne lappen.

Jeg trengte ingen underskrift for å skjønne at det var fra Jumana. Dette var det første tegnet jeg hadde fått på at det sto bra til med henne. Jeg kunne knapt huske ansiktet hennes, men jeg savnet henne. Jeg skulle ønske at hun hadde skrevet noe om Bilal. Noe nytt. Eller bare navnet hans. Eller bare den første bokstaven i navnet hans. B er i live og det står bra til med ham. B hilser. Eller bare B.

Da det ble mørkt igjen, la jeg lappen i munnen, tygde og svelget. Jeg forestilte meg hvor forferdelig jeg måtte se ut på bildene i avisene. Jeg fikk ikke lov til å ha speil, men jeg visste at håret mitt ble kruset uten en føner. Det hadde ikke blitt grått ennå, slik det er nå, og jeg hadde ikke sluttet å bry meg om den slags. Dunet på overleppen var ikke vokset bort, og jeg hadde buskete øyenbryn. Jeg så sannsynligvis ut akkurat sånn som folk i Vesten tror at en terrorist ser ut – uflidd, hårete, mørk, stygg. Men det var ikke sånne bilder jeg var bekymret for. Det var de som ble trykt i arabiske aviser under rettssaken, bilder tatt i Kuwait mange år tidligere. Jeg forestilte meg at familien min hadde sett dem. Hvor lei seg moren min måtte ha blitt.

Men nå går ikke engang dét inn på meg lenger. Ingenting gjør inntrykk når man sitter i fangenskap, ingenting rører ved hjertet.

I lange tider etter at Lena og den vestlige kvinnen hadde dratt, kom det ikke flere besøk. Håret mitt hadde vokst nesten fem centimeter før jeg igjen så et annet menneske – en fengselsbetjent. Hun kom inn i Kuben og rakte meg en skrivebok og to mekaniske blyanter. Hun kunne bare ha skjøvet dem inn gjennom dørluken, men hun valgte å komme inn i Kuben, og hun varslet sin ankomst over høyttaleren, slik at jeg kunne lenke meg til veggen. Jeg lurte på om det var hun som hadde gitt meg lappen. Hun hadde ikke lov til å snakke, men hun smilte, tror jeg, da hun så hvor glad jeg ble over det som ble lagt på sengen.

Jeg hadde kjempet en lang kamp for å få tilgang til skrivesaker. Men nå visste jeg ikke hva jeg skulle skrive. Et brev? En fortelling? En dagbok? Dikt, kanskje? Så snart metalldøren smalt igjen og jeg ble løst fra veggen, tok jeg opp blyanten og åpnet skriveboken.

Nå sitter jeg og stirrer på de tomme sidene, prøver å fortelle min historie – alt jeg betrodde Bilal og alt etter det. Jeg ønsker å lage en beretning slik historiefortellere gjør det, med følelsesmessige markeringspunkter, bortsett fra at følelser bare er et ord for meg nå. Livet mitt vender tilbake til meg i bilder, lukter, lyder, men aldri i følelser. Jeg føler ingenting.