CHRISTOPHER PAHLE:

Kass og Tycho 1: De forbudte solsystemene, 2019

Kass og Tycho 2: Fantomplaneten, 2020

Kass og Tycho 3: Stjernekadettene, 2021

© 2023 H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard), Oslo

www.aschehoug.no

Omslagsillustrasjon: Michelle Tolo

Omslagsdesign: Erlend Askhov

Tilrettelagt for ebok av Framnes Tekst & Bilde AS

Tilbakemeldinger vedrørende denne boken kan sendes til ebok@aschehoug.no

ISBN 978-82-03-37861-4

Om boka:

Mens den galaktiske krigen raser, har en urgammel skapning begynt å røre seg i verdensrommets mørke. Bare Kass og Tycho kan få slutt på krigen, så galaksen kan samles om å stanse herskeren av underverset. Men tiden renner ut, og farer truer overalt: forrædere, galaktiske snikmordere, en mystisk solpest og verst av alt: forelskelse.

For de to tvillingene er det vanskeligere og vanskeligere å vite hvem de kan stole på. Og ikke minst: Kan de stole på seg selv?

Herskeren av underverset er den storslagne avslutningen i serien om Kass og Tycho.

Om forfatteren:

CHRISTOPHER PAHLE (f. 1982) er manusforfatter, regissør og skribent. En gang så han alle de fire innerste månene til Jupiter gjennom en stjernekikkert. Når han ikke er opptatt med å speide etter romskip på nattehimmelen, skriver han tv-serier og jobber som filmanmelder.

SOLPESTEN

DEL I: -SOLPESTEN

Frostreven hørte byttet sitt nærme seg.

Nervøse skritt ga gjenklang mellom veggene i Solpalasset. En kulerund skygge på tynne bein ble strukket over gulvet av den lave solen. Frostreven hadde fortsatt ikke vennet seg til hvor raskt lyskulen flyttet seg her på On’iel.

Men den ønsket det voksende mørket velkommen. Det ville gjøre jobben så mye lettere.

Skjult blant de eldgamle rustningene som sto vakt langs vinduene, ventet den til den lille pelsballen hadde passert. Frostreven fulgte etter i skyggene, og smatt til side da byttet stoppet brått.

Pelsballen så seg rundt, men fortsatte da hun overbeviste seg selv om at hun fortsatt var alene.

«Ikke vær tåpelig, Doot,» hvisket hun til seg selv. «Du er en voksen krumling. Og i morgen er alt over. I morgen kan du dra hjem.»

Hun banket på døren innerst i gangen.

Frostreven observerte hjertene til krumlingen slå raskere mens hun ventet. Det var en enkel sak, om man visste hvor man skulle se. Det var viktig å kjenne byttets anatomi. Hvor blodet pumpet hardest. Hvor giften virket raskest.

«Hvem er det?» sa en stemme på andre siden av døren.

«Det er bare meg,» svarte krumlingen. Frostreven hørte hvor mye hun anstrengte seg for ikke å virke livredd.

«Hva vil du?» sa stemmen.

«Jeg ville … Jeg vet ikke om jeg bør si det høyt her inne i palasset. Men vi er nødt til å gjøre noe. Før det er for sent. Fredsforhandlingene har ikke kommet av flekken. Og vi er snart halvveis i Ingentiden. Det virker nesten som om Calabraxx ikke vil ha fred. Og hvem vet hva moggene tenker.»

«Det er ikke Calabraxx vi bør frykte,» sa stemmen.

«Hva mener du?» spurte pelsballen.

Stemmen nølte. «Solpesten. Tre nye systemer er rammet.»

Frostreven kunne se hårene på pelsballen stritte rett ut.

«De sa den var under kontroll–»

«De lyver,» sa stemmen. «Den sprer seg. Og hvis det jeg hører er rett, er dette bare begynnelsen.»

Frostreven lurte på hva klapringen den hørte var, til den skjønte at det var tennene til krumlingen.

«Be… begynnelsen på hva?»

«På slutten,» svarte stemmen.

Det ble stille på hver side av døren.

«Jeg vet ting, Doot,» fortsatte stemmen. «Utgravningene under Ravsjøen. Solpesten. Bildene observatoriet sendte tilbake fra Irgenvo. De henger sammen. Alt tyder på at–»

«Ikke si mer,» avbrøt pelsballen. «Ikke her inne. Det er ører overalt. Vi må stoppe dette. Vi har kastet bort for mye tid på å vente på en fred som aldri kommer. Jeg har en plan. Møt meg ved osmosehagen i morgen tidlig. Jeg går nå. God natt.»

Frostreven fulgte knapt med på det krumlingen hadde sagt. Det interesserte den ikke. Men nå som byttet var på vei inn i skyggene, våknet den til liv.

Pelsballen begynte å løpe gjennom gangen.

Frostreven sukket da krumlingen febrilsk låste opp døren og kastet seg inn på rommet sitt. Men da den hørte sikkerhetslåsen bli vridd om, smilte den for seg selv.

Det var andre måter å komme seg forbi lukkede dører på enn med nøkkel. Frostreven hadde sine metoder.

Da krumlingen kom inn på soverommet sitt, oppdaget den ikke at Frostreven allerede satt på sengen, skjult av mørket.

«Er det deg?» sa pelsballen. «Hvordan kom du inn? Og hva gjør du her?»

«Venter på at du skulle komme tilbake fra den superhemmelige praten din, så klart,» svarte Frostreven. «Dere skravler fælt.»

«Du kan ikke si noe!» hvinte Doot.

«Ikke vær redd,» sa Frostreven. «Jeg skal ikke fortelle det til en levende sjel. Men det lille kuppet ditt ved osmosehagen må nok utsettes på ubestemt tid.»

Krumlingen rygget. Frostreven kunne se at de tynne beina var i ferd med å svikte under henne. «Hva? Hvordan visste du–»

«Ikke ta det personlig,» sa Frostreven og reiste seg opp på sengen. «Jeg gjør bare jobben min.»

Byttet merket ikke engang at skuddet ble avfyrt.

Frostreven visste at den syltynne pilen knapt gjorde vondt da den boret seg gjennom pelsen til krumlingen. Virkningen var umiddelbar. Den hadde sett det så mange ganger før at den kunne følge giftens gang gjennom byttet. Først en deilig døsighet som foldet seg ut fra stikkstedet, før den omfavnet hele den runde kroppen. Det var nå letthetsfølelsen tok overhånd. Giften var medgjørlig sånn. Akkurat nå ville en fjern visshet fortelle byttet at det allerede var over. At det ikke var noen vits i å gjøre motstand. Iblant kunne Frostreven misunne ofrene sine. De smilte så harmonisk før de forsvant, som om stormen omsider stilnet i dem.

«Jeg er en av de heldige,» hvisket krumlingen. «Det som kommer etter krigen, … er så mye, mye verre.»

Frostreven var allerede på vei ut da pelsballen langsomt krøllet seg sammen til en lodden kule, som krumlinger gjør når de er i ferd med å dø.

1.

1. – Den andre månen

«Det må da ta slutt snart!» sukket Kass, fortsatt halvt i søvne.

«Nei,» sa en stemme ved foten av sengen.

Lyset fra fullmånen snek seg gjennom glipen i gardinen. Kass gned siste rest av marerittet ut av øynene, og de tunge skyggene rundt henne endret seg langsomt til den velkjente fasongen av soverommet hennes.

Det var fortsatt samme drøm. Hver eneste natt siden hun og Tycho kom tilbake til jorden, for snart to år siden. Grufulle skapninger med lange fuglenebb og tomme, svarte øyne som omringet henne og broren. En kaklende latter som gjentok det samme om og om igjen.

Det er for sent.

Han er allerede her.

«Det var bare et mareritt,» mumlet hun og tvang den kaklende latteren ut av hodet. «Doktor Sternvogel stengte kanalporten. Ingen der ute kan nå jorden. Det er trygt her.»

«Nei,» gjentok stemmen.

Bortenfor dynen satt en liten, lodden skapning og gnagde på noe som lignet på en bok.

«Vi spiser ikke bøker,» sa Kass og strakte seg etter den.

«Jo,» sa kverufanten og hoppet ned fra sengen. Den tverre skapningen broren hadde tatt med seg fra verdensrommet, gjorde alltid det stikk motsatte av det man ba den om.

Et langt papirslør la seg etter kverufanten da den tasset over gulvet med fangsten sin over hodet. Kass skjønte brått hva det var den hadde satt tennene sine i.

«Kom tilbake,» hvisket hun. «Jeg trenger den.»

«Nei,» sa kverufanten og forsvant ut døren.

Gulvet i gangen knirket under føttene, men den tunge snorkingen fra fosterforeldrenes rom fortalte henne at hun trygt kunne fortsette. Tycho pleide å si at de kunne sove seg gjennom verdens undergang.

Papirsløret ledet inn mot brorens soverom. Hun kunne ikke høre pusten hans der inne, og da hun åpnet døren, flagret gardinene mot henne. Kverufanten flirte før den hoppet ut av vinduet som sto på vidt gap over den tomme sengen.

Hun kjente et stikk av irritasjon. Tycho visste at hun ikke likte at han dro på egen hånd til farmors hus. Spesielt på natten. Det var ikke trygt for ham der ute. Men den siste uken hadde han vært helt umulig å rive løs fra arkivene som skjulte seg under kjelleren. Selv om han nektet for det, mistenkte Kass at han hadde oppdaget noe han ikke fortalte.

Kverufanten var allerede på vei inn i skogbrynet. For en med hennes trening, var det en smal sak å bruke taket på garasjen til å klatre ned på bakken og følge etter. Sensommernatten var varm nok til at hun ikke frøs, selv i pyjamasen.

Kass tittet opp mot den stjerneklare himmelen. Der oppe, langt bortenfor den lysende fullmånen, var galaksen i ferd med å bli revet i filler av en blodig krig mellom Den galaktiske føderasjonen og de grufulle moggene. Lara og doktor Sternvogel hadde lovet at den aldri kunne nå dem her, men når mørket kom, var ikke Kass så sikker.

Krigen var uansett ingenting i forhold til marerittene hennes.

Kass visste nemlig at skapningene bak fuglemaskene i drømmen virkelig fantes der ute, bortenfor kanalporten mellom jorden og resten av galaksen. De kalte seg Aldrihetens barn. For to år siden klarte de nesten å utslette jorden, sånn at ingen skulle få tak i arkivet som skjulte seg under farmors kjeller. Med nød og neppe hadde Kass og Tycho stanset dem.

Ordene fugleskapningene sa like før de døde, var de samme som hjemsøkte Kass hver natt.

Det er for sent.

Han er allerede her.

Kass visste hvem de snakket om.

Staralfen.

Helt siden han ble overvunnet for mange tusen år siden, hadde Aldrihetens barn prøvd å hjelpe den gamle herskeren deres tilbake fra skjulestedet sitt. Hvis de snakket sant, kunne det bety slutten på hele universet.

Skyggene fra trærne snek seg langs skogbunnen i den lette vinden, og fikk henne til å se skikkelser i øyekroken gang på gang. Først på toppen av en bratt skråning slo kverufanten seg til ro. Den prøvde å håndtere den enorme remsen med papir den hadde i potene.

«Jeg vil at du skal beholde den,» sa Kass bestemt.

«Nei,» sa kverufanten og kastet papirbylten foran føttene hennes. Hun satte seg ned på en stein og begynte å rulle den sammen igjen.

Nå som hun hadde fått tilbake papirene, virket de helt ubrukelige. I to år hadde hun, Tycho og doktor Sternvogel lett gjennom arkivene under farmors hus for å finne ut hvordan staralfen ble stoppet sist gang. De hadde fortsatt ikke funnet noe.

Mens Tycho hadde blitt mer og mer hemmelighetsfull den siste uken, hadde Kass fått et innfall i ren desperasjon. Hun ba robotene som jobbet der, om å sortere alt som fantes i arkivet, i en katalog. Da hun dro derfra i går kveld, var listen de printet ut allerede mange hundre meter lang, og fortsatt var det bare de aller nyeste oppføringene. Milliarder flere var samlet i arkivene gjennom årtusenene. Kass hadde revet med seg de første meterne og dratt hjem.

Hun så seg rundt. Herfra kunne hun se helt ned til havet. Det slo henne ikke før nå at hun hadde klatret helt til toppen av det pyramideformede fjellet der alt hadde startet for over tre år siden. Begravet under fjellet, hadde hun og Tycho funnet romskipet de kalte Humlen.

Den dagen forandret alt. Sammen med romkaninen Milo reiste de ut i verdensrommet. De hadde ikke klart å finne en måte å kurere farmor på, men like før hun døde, fikk de vite at de var astrandere, mennesker fra verdensrommet. Farmor hadde kommet til jorden for mange år siden for å beskytte arkivene og skjule Humlen. Romskipet deres hadde egenskaper som gjorde det til galaksens mektigste våpen. Det måtte ikke havne i gale hender.

Kass sukket. Månelyset var så sterkt at hun kunne lese skriften på arkene, men oppføringene sa henne ingenting.

Bortsett fra de tre linjene helt øverst.

Datoene fortalte henne at disse var gjort mange tusen år etter de andre. Den eldste av dem var bare femten år gammel. Det var kun én forklaring på hvordan de hadde havnet på denne listen.

Farmor. Hun hadde loggført sin egen dagbok i arkivet.

Kass merket knapt at hun holdt pusten da hun leste den første, korte teksten.

<Leni fødte to sunne tvillinger i dag. Jeg har aldri sett Dukas så lykkelig. Jeg vil beskytte barna med mitt liv. Men nå frykter jeg at de ikke vil utsette planene lenger.>

Kass stirret lenge på arket. Hun hadde ikke hørt navnene deres på mange år, men visste godt hvem Leni og Dukas var. Moren og faren deres. De to nyfødte barna var henne selv og Tycho. Farmor hadde fortalt dem at foreldrene døde da de var små. Det hun ikke hadde fortalt, var at de var lederne av Aldrihetens barn. Først etter at farmor var død, fikk Kass og Tycho vite at foreldrene aldri kom tilbake fra en ekspedisjon for å finne staralfen.

Hun skyndte seg å lese den neste oppføringen. Den var fra bare noen måneder senere.

<Jakovi prøvde å overtale Leni og Dukas til å ikke dra, men de nektet å høre. Min sønn er like sta som Lara. De sa kartografen deres har funnet staralfens stjernesystem. De må aldri få tak i skipet.>

Jakovi var fornavnet til doktor Sternvogel. Han hadde tydeligvis prøvd å stanse foreldrene. Kass kjente et voksende sinne over at han aldri hadde fortalt dem det.

Kass visste hva farmors siste oppføring handlet om allerede før hun begynte å lese. Den var knapt fjorten år gammel.

<Ekspedisjonen er tilbake. Leni og Dukas var allerede døde. Bare kartografen deres overlevde, og legene tviler på at hun vil overleve natten. Vår eneste trøst er at tvillingene var i god behold hos meg, og at staralfen ikke fikk tak i skipet. Da ville alt vært tapt. Jakovi og jeg har vært beredt på dette lenge. Ingen av oss liker å flykte, men vi har ikke noe valg. Leni og Dukas sviktet oss. Kan vi ikke stole på dem, kan vi ikke stole på noen. Tvillingene og skipet vil være trygge på jorden. Tiden er inne.>

Tårene kom uten at Kass var forberedt på dem. Hun hadde visst det lenge, men det var noe annet å se det svart på hvitt, i farmors egne ord. Grunnen til at farmor og doktor Sternvogel flyktet til en liten, ubetydelig planet kalt jorden. At hun og Tycho vokste opp uten foreldre. Disse tre, korte notatene var hele livet hennes, og alt hun hadde mistet. Alt hun aldri hadde hatt, lå i tomrommet mellom dem. Og det var ingenting hun kunne gjøre for å endre det.

«Hvorfor fortalte du det aldri?» hvisket hun ut i natten. «Hvorfor fortalte ingen det til oss?»

Det var umulig å se for seg at foreldrene hadde forlatt dem på denne måten. At de hadde sluttet seg til en skapning som ville utslette universet. Det måtte være en annen forklaring. Noe ingen fortalte henne.

Tårene ble overtatt av sinne.

«Det må være noe mer,» sa hun.

«Nei,» sa kverufanten.

Fullmånen lyste opp veien helt bort til farmors gamle hus ved sjøen. Lyset i kjøkkenvinduet var på. Enten hadde Tycho glemt å skru det av før han gikk ned i kjelleren, eller så var doktor Sternvogel og Lara kommet tilbake. Hun hadde ikke sett dem på flere dager. De hadde mye å svare for nå.

Over sjøen hang halvmånen som en tynn sigd. Den lyste så sterkt at den så ut som den vokste. Eller kom nærmere.

Det var noe som ikke stemte. «Er det halvmåne i natt?» sa hun.

«Nei,» sa kverufanten.

Hun snudde seg og kjente magen knyte seg. Bak fjellene var fullmånen fortsatt på vei ned, rund som en tallerken.

Hun så mot vannet igjen. Det var to måner på himmelen.

Halvmånen over havet stupte brått nedover. Like før den traff overflaten, rettet den seg opp og suste mot land.

«Det der er ikke månen i det hele tatt …,» hvisket hun.

Det var et romskip.

Og det var på vei mot farmors hus.

2.

2. – Alarmen ingen hørte

«Unge skapning? Unge – BZZZT – skapning?»

Øyelokkene strittet imot da Tycho prøvde å åpne dem. Kinnet hans presset mot noe. Noe kaldt, flatt og … slimete?

Robotstemmen fortsatte. «Beklager å tvinge deg ut av – BZZZZZT – dvalemodus, men jeg har – BZZT – åttitre nødmeldinger i varslingssystemet mitt. Og for øvrig er lekkasjen din i ferd med å ødelegge søkekonsollen min.»

«Lekkasje?» gryntet Tycho og satte seg opp. Hele kinnet hans var vått.

Et øyeblikk trodde Tycho han var tilbake i den undersjøiske dyrehagen på Moggol. I hele vinter hadde han og Milo vært innesperret som utstillingsdyr på moggenes hjemplanet.

Men nei. Han hadde bare sovnet igjen. Denne gangen over skjermflaten som utgjorde bakre del av arkivaroboten. Den eldgamle maskinen som snakket til ham, var halvt robot, halvt skrivebord. På skjermen under ham fløt det nå en liten dam av sikkel.

«Æsj,» sa Tycho og tørket kinnet med jakkeermet. «Og unnskyld.»

«Unnskyldning unødvendig,» svarte roboten og dro en klut opp fra toppen av hodet. «Ingen skade – BZZZZZZkjedd.»

Skjermen skurret. Flimringen fortsatte bortover lampene i den endeløse hallen. Det galaktiske arkiv var utvilsomt det mest høyteknologiske stedet på jorden, men etter å ha ligget begravd i noen tusen år, var det visse behov for vedlikehold.

Tycho gned søvnen ut av øynene og tittet på skjermen.

SØK FERDIG, blinket det.

Hjertet hans hoppet. Han hadde ventet i fem dager på dette.

I to år hadde de lett etter noe som kunne fortelle dem hvordan staralfen skulle beseires. Men arkivet var kaotisk og uendelig stort. Det som fantes der inne, var skrevet på tusenvis av ulike, utenomjordiske språk. Mange av dem var så gamle at oversetterbåndet hans knapt klarte å tyde dem. Selv for Tycho, som hadde brukt fangenskapet på Moggol til å bli den første ikke-moggen i galaksen til å lære seg språket deres, kjentes det ut som en umulig oppgave.

De hadde funnet en drøss med små biter av puslespillet. Ord og navn som gjentok seg – galaksens lys, Irgenvo, allpunktet og Attergalene. Men Tycho ante ikke hva de betydde, og doktor Sternvogel ble hemmelighetsfull hver gang de dukket opp.

«Det er for mye vi ikke vet,» sa han bare.

Det var kanskje det som gjorde at Tycho ikke fortalte noen om sitt nye prosjekt.

For to uker siden mottok Laras skip, Vistfuglen, et merkelig signal. Hverken Lara eller doktor Sternvogel kunne si hvor det kom fra. Signalet var bare en enkel melodi, fire toner som gjentok seg om og om igjen.

Men Tycho ble mer og mer sikker på at det måtte være en kode. Han hadde lyttet til han fikk den irriterende melodien fullstendig på hjernen, men kom ikke noe nærmere en løsning. Da Lara og doktor Sternvogel ikke dukket opp i arkivet for noen dager siden, ba han robotene søke etter melodien. Det tok dem nesten en uke å gå gjennom hele arkivet, men nå var svaret endelig her.

«Vis resultat,» sa han. Skjermen sluttet å blinke.

Antall treff på melodien: 0.

Tycho sank sammen.

«Nødmelding – BZZZT – åttifire loggført» sa roboten plutselig. Tycho husket vagt noe om nødmeldinger fra da han sov.

«Hva slags nødmelding?» gjespet han. «Var ikke det bare noe jeg drømte?»

«Denne enheten har ikke tilgang på skapningens drømmer. Men – BZZZT – alarmen gikk i hele anlegget for åtte minutter og førtisyv sekunder siden. Den har fortsatt å sende samme nødmelding hvert tiende sekund siden.»

Tycho var forvirret. Alt så jo ut til å være i sin skjønneste orden. Det eneste han så, var en gigantisk haug av papirutskrifter som Kass hadde satt i gang kvelden før.

«Nødmelding om hva da?» spurte han.

Roboten brukte et mikrosekund på å svare. «En uidentifisert farkost har kommet inn i solsystemet med kurs hit.»

«HVA?» Tycho var med ett lys våken. «Hvorfor sa du ikke noe? Hvorfor uler ikke alarmen sånn som ordentlige alarmer skal gjøre?»

«Høyttalerne i G-sektoren har vært i ustand siden jordskjelvet for – BZZZT –– totusentrehundreognittifem år, åttini dager, tre timer og elleve minutter siden. Det ble ansett som unødvendig å reparere dem siden alle arkivarene her er direkte koblet til alarmen.»

«Men jeg er ikke direkte koblet til alarmen!» ropte Tycho og sprintet mot utgangen.

«Det anbefales i fremtiden,» ropte arkivaroboten etter ham. «Da kan vi – BZZZT – unngå slike uheldige misforståelser.»

Men Tycho hørte ikke lenger etter. Det eneste som gikk gjennom hodet hans, var at alt var over.

De var tilbake.

På en eller annen måte hadde Aldrihetens barn klart å komme seg gjennom forseglingen til kanalporten og var på vei mot jorden.

Melkesyren brant i beina mens han klatret opp brønnen i farmors kjeller. Tycho hev seg opp kjellertrappen i to byks og ramlet inn døren til kjøkkenet. Han rakk ikke summe seg før Kass braste gjennom inngangsdøren og løp ham over ende.

«DETKOMMERROMSKIP!» ropte de i munnen på hverandre.

Begge ventet et øyeblikk på at den andre skulle si noe igjen, før de nok en gang ropte i kor, enda mer andpustne enn sist: «DEKÅMROMSJI!»

Tycho trakk pusten og konsentrerte seg om ett og ett ord. «Alarmen. Går. I. Arkivet.»

Kass tok over. «Romskip. Halvmåne. På. Vei. Rett. Hit.»

Tycho visste ikke hva han skulle si. Vanligvis var det Kass som tok styringen i sånne situasjoner. Nå så søsteren bare livredd ut.

«Hvordan har de kommet seg gjennom forseglingen?» ropte hun.

«Undervesenet fjernet den,» sa en fast stemme fra hagen.

Tycho skvatt til. Det klirret av metall i luften.

«Vet dere ikke at det er strengt forbudt å plombere kanalporter uten løyve?» Den gule og svarte haukeskapningen bøyde seg så hodefjærene unngikk dørkarmen. Kommandør Arrifaxx la hodet på skakke. De kloke øynene hans hadde et sørgmodig drag over seg.

Tycho kjente hjertet roe seg. Arrifaxx var instruktøren til Kass da hun ble trent opp som vingjager i Frihetsskvadronen. Og han hadde forsvart Tycho da han ble arrestert som forræder på Vingfall.

Kass rettet seg opp og la hånden mot brystet.

«Vi har ingen tid til høflighetsfraser, dessverre,» sa Arrifaxx og slo en klo mot sitt eget bryst.

«Tiden renner ut for hele galaksen. Jeg vet det er mye å be om, men det finnes ingen andre. Du er det eneste håpet vi har for å skape fred. Skipet er klart til avreise.»

Tycho så mot søsteren. Han visste at hun hadde fryktet denne dagen. Hånden hennes skalv, men stemmen var stødig da hun svarte.

«Jeg forstår,» sa hun. «Men jeg skjønner ikke hvilken forskjell jeg kan utgjøre? Jeg er bare en stjernekadett.»

Arrifaxx snudde seg mot henne. Han la hodet på skakke igjen og smilte varmt.

«Jeg setter pris på offerviljen din, Kass Kassiopeia. Motet ditt er en sann vingjager verdig. Men det er ikke deg jeg er her for.»

Tycho gjenkjente sin egen forvirring i ansiktet til Kass.

«Den jeg er kommet for å hente,» sa kommandøren og satte de store, gule øynene sine i Tycho, «er deg.»