Roy Andersen

Norge under første verdenskrig

Mellom barken og veden

Om forfatteren

Roy Andersen (f. 1954) er historiker og forfatter. På verklisten hadde han allerede både romaner og biografier da han i 2005 utga 1905: Spillet bak kulissene. I 2011 kom så Redningsmenn og lykkejegere:  Norske pionerer i Alaska, som ble nominert til Brageprisen. Deretter fulgte tre bøker om Norge under første verdenskrig, 1914: Inn i katastrofen (2014), I britenes klør (2017) og I nødens stund (2021). I denne boken sammenfatter Andersen disse tre.

Foto: Kristin Bay

Om boken

Sent på kvelden 1. august 1914 mottar utenriksminister Nils Ihlen bud om at Tyskland har mobilisert; en krig mellom Europas stormakter er uunngåelig. Statsministeren er på ferie, og Ihlen får ansvaret for å hindre at Norge blir trukket inn i kampene. Britene vil nemlig ha en marinebase i Kristiansand. Kong Haakon støtter planene og ivrer for at Norge skal gå med på britisk side, men blir stanset av Ihlen.

Siden krigen ikke kan vinnes i skyttergravene, innleder britene en blokade av Tyskland. Ihlen står under et voldsomt press for å stanse eksporten av varer som holder tyskernes krigsmaskin i gang. Han toer sine hender mens norske redere og krigsprofitører tjener seg søkkrike.

Gradvis strammes tommeskruen til. Vinteren 1917 innleder Tyskland sin uinnskrenkede ubåtkrig, og hundrevis av norske sjømenn blir torpedert. Samtidig stanser britene kulleksporten for å fryse Norge til lydighet. Presset øker da de også får amerikanerne til å stanse korneksporten.

Den russiske revolusjonen og matmangel skaper nye trusler. Ihlen drives fra skanse til skanse. Hungersnød og revolusjon truer.

Tilbakemeldinger vedrørende denne boken kan sendes til ebok@aschehoug.no

© 2023 H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard), Oslo

www.aschehoug.no

Omslagsdesign: Eivind Vetlesen, Basta Illustrasjon & Design

Omslagsfoto: Imperial War Museum, Ernst Rude / De kongelige samlinger, Forsvarsmuseet, Library of Congress, Nasjonalbiblioteket, NTB

Tilrettelagt for EPUB av Type-it AS, Trondheim 2023

ISBN 978-82-03-39911-4

1914

Nedtellingen

Klokken var kvart på ni om kvelden lørdag 1. august da bjellen ved Telegrafverkets hovedkontor i Kristiania kimte og varslet at et nytt iltelegram var på vei inn. Det var kodet «Straks», og så snart chifferkodene var skrevet ned, fikk vaktbudet beskjed om å innfinne seg i ekspedisjonen. Adressen telegrammet skulle leveres til, kjente budet godt. Det skulle til villaen i Parkveien der utenriksminister Nils Ihlen holdt kontor mens departementet var sommerstengt. Den siste uken hadde telegrambudene gått vakt hele døgnet, og selv midt på natten hadde de blitt sendt av sted til utenriksministerboligen med viktige beskjeder.

Sommerkvelden var fortsatt varm da budet tråkket i vei oppover langs Karl Johans gate. På fortauene sydet det av feststemte mennesker. Det var siste lørdag i ferien, og mange ville nyte en siste frihelg før hverdagen kalte. De dramatiske avisoverskriftene om at Østerrike-Ungarn hadde erklært Serbia krig, og at bombene falt over Beograd, lot ikke til å ha lagt noen demper på stemningen. Riktignok hadde det vært køer foran byens bakerier tidligere på dagen av folk som ville sikre seg brød etter at flere av byens møller meldte at det var i ferd med å bli tomt for mel. Også utenfor bankene hadde folk stått i kø for å ta ut sparepengene sine, og mange ville veksle sedler om i mynt eller gull, i den tro at det var tryggere.

Like fullt lot hovedstadens borgere til å nyte sommerkvelden i fulle drag. For selv om avisene hadde brakt skremmende varsler om at oppgjøret mellom de to fiendene på Balkan kunne utvikle seg til noe mer – til et generaloppgjør mellom Europas stormakter – var det ingen som helt kunne forestille seg at noe sånt kunne skje. Det var nesten utenkelig at denne sommeren, som hadde vært mer solfylt og varm enn noen kunne huske, med jubileumsutstillingen på Frogner og den store internasjonale seilerregattaen i Horten der deltakere fra Russland, England og Tyskland hadde drevet vennskapelig kappestrid med sine vakre båter, og alt det andre som ga håp om en lysere framtid, skulle bli brutalt avbrutt av krig.

Oppover Slottsbakken hadde høstmørket allerede lagt sitt dunkle skjær, og i parken under de løvfulle trærne var det plutselig blitt bekmørkt. Men budet kjente veien som sin egen bukselomme etter mange turer med iltelegrammer til utenriksministeren de siste dagene: først bakken opp til gardekompaniets vaktstue, så rundt til baksiden av Slottet og deretter ned mellom de to dammene til Parkveien, der den ærverdige utenriksministerboligen tronet rett på den andre siden av gaten.

Vel fremme ringte budet på klokken. Telegrammet ble mottatt med et lite nikk før det hastig ble brakt videre inn til en sekretær som satt klar med chiffernøklene. Da teksten var avkodet, ble telegrammet levert videre til Ihlens kontor. Der inne satt også forsvarsminister Hans Vilhelm Keilhau og Ihlens nærmeste medarbeidere ekspedisjonssjef Arne Scheel og underdirektør Johan Wollebæk. De fire mennene hadde sittet samlet hele kvelden i påvente av siste nytt. Lufta i rommet var varm og klam, men det var ikke bare det som fikk svetten til å perle i pannen og renne i armhulene på disse mennene. Stundens alvor sto preget i ansiktene; de siste timene hadde telegrammene fra St. Petersburg, Berlin og Paris gjort det klart at håpet om å unngå en krig mellom stormaktene var i ferd med å svinne. Blikket til utenriksministeren var fylt av resignasjon da han tok imot telegrammet, som om han ante at også dette inneholdt dårlig nytt. Det var fra den norske ministeren i Berlin, [I] Thor von Ditten. Ihlens øyne flakket over de to linjene før han leste høyt:

Som følge av i går rettede forespørsler Petersburg og Paris med frist tolv og atten timer kommer ordre mobilisasjon om å utgå tidligst seks heure iaften. [1]

Telegrammet var sendt fra Berlin litt før klokken ett om formiddagen, altså for hele ni timer siden. Det ble stille et øyeblikk. Utenriksministeren trakk automatisk opp uret fra vestlommen for å sjekke hva klokken var. Den var blitt ti, konstaterte han. Hvis Ditten hadde rett, var den tyske mobiliseringsordren allerede sendt ut for fire timer siden. Da var krig mellom Russland og Tyskland uunngåelig, og alt håp ute.

Helt siden Østerrike-Ungarn leverte sitt ultimatum til Serbia en uke tidligere, hadde spenningen bygd seg opp. Dobbeltmonarkiet hadde stilt en rekke krav serbiske myndigheter måtte innfri om de skulle unngå krig etter drapene på tronarvingen Franz Ferdinand og hans hustru Sophie Chotek i Sarajevo tidligere på sommeren. Beograd hadde fått to dager på seg til å svare, og det var lite håp om at svaret ville tilfredsstille østerrikernes krav.

Telegrammene som utenriksminister Ihlen mottok fra de forskjellige utenriksstasjonene i kjølvannet av ultimatumet, hadde likevel ikke gjort ham altfor bekymret. Det var ikke nytt at krigsfare truet på det urolige Balkan. De siste årene hadde Serbia, sammen med Montenegro, Bulgaria og Hellas, utkjempet to kriger for å drive tyrkerne ut av sine besittelser. Krigene hadde styrket Serbias posisjon, og med Russland i ryggen hadde lederskapet i Beograd også opptrådd mer og mer selvsikkert overfor den andre stormakten som kontrollerte deler av Balkan: Østerrike-Ungarn. Striden hadde pågått helt siden dobbeltmonarkiet i 1908 annekterte Bosnia, der serbere utgjorde en stor del av befolkningen. Dråpen som hadde fått begeret til å renne over, var drapene i Sarajevo, som østerrikerne mente Serbia sto bak.

Ultimatumet levnet ingen tvil om at Wien ville sette Beograd på plass én gang for alle. Den 25. juli hadde serbiske myndigheter kommet med sitt svar. Det var avvisende. Deretter fulgte de faste prosedyrene i opptakten til krig: De diplomatiske forbindelsene ble brutt, og de to landenes utenrikslegasjoner reiste hjem. I begge land var mobiliseringen allerede i full gang; det var bare et tidsspørsmål før den tredje balkankrigen var et faktum.

Denne gangen lå det imidlertid mer skremmende utsikter bak. Serbia og Østerrike-Ungarn hadde nemlig stormakter i ryggen som kunne tenke seg å gripe inn. Russland hadde lovt å komme sine slaviske brødre til unnsetning om Østerrike-Ungarn gikk til angrep, og bak Habsburger-monarkiet sto Tyskland. Fra både St. Petersburg og Berlin hadde det kommet illevarslende meldinger om at de ville stå last og brast med sine allierte hvis det ble krig. Dermed hadde det forferdelige alle fryktet, men ingen helt trodde kunne skje, rykket nærmere: Europas stormakter sto på terskelen til krig. Helt siden den fransk-tyske krigen i 1871 hadde Europa vært preget av splittelse og opprustning. Frankrike ville ha revansje for tapet av Alsace og Loire og hadde gått i allianse med Russland. Tyskland følte seg omringet, og dessuten utestengt av Storbritannia fra å skaffe seg kolonier, og hadde inngått en allianse med både Østerrike-Ungarn og Italia. I verste fall ville skuddene i Sarajevo utløse en kjedereaksjon der samtlige europeiske stormakter ville bli kastet ut i krig. Hvis Russland mobiliserte, ville Tyskland gjøre det samme, og hvis Frankrike sto ved sine løfter til Russland og mobiliserte, ville Tyskland stå foran en tofrontskrig – og angripe først. [II] Og hvordan ville Storbritannia reagere hvis tyske styrker rykket inn i Frankrike?

Det var skremmende utsikter, men Ihlen hadde enn så lenge beholdt troen på at uroen på Balkan ville la seg begrense. Heller ikke meldingen om at den tyske keiseryachten «Hohenzollern» hadde forlatt Balestrand med keiser Vilhelm om bord kort etter at det serbiske svaret ble kjent, gjorde ham urolig. Som så ofte før hadde den tyske keiseren tilbrakt noen uker i sitt erklærte sommerparadis i Sognefjorden. Hit hadde han kommet tilbake år etter år for å nyte freden og den norske naturen fjernt fra sine keiserlige plikter. Sammen med ham hadde en del av den tyske flåten også denne sommeren holdt sine øvelser utenfor vestlandskysten. Forhåpentlig hadde de tyske krigsskipene satt kursen mot Tyskland sammen med keiseren, i stedet for å skumle rundt i den norske skjærgården. Det trengte ikke være noe dramatisk i det. Det kunne være så enkelt som at øvelsene var over for denne gang, og at skipene skulle tilbake til basene i Kiel og Wilhelmshaven.

De neste par dagene hadde sett ut til å gi Ihlen rett: Den 27. juli rapporterte legasjonen i St. Petersburg at stemningen i den russiske hovedstaden var mer håpefull. Selv om det var utgått mobiliseringsordre til deler av hæren, trodde man fremdeles at konflikten ville begrense seg til et oppgjør mellom Serbia og Østerrike-Ungarn.

Også fra Berlin hadde det kommet positive signaler: Ifølge Ditten foregikk det samtaler mellom Tyskland, Frankrike og England for å hindre at krigen eskalerte.

Ihlen kunne dermed puste lettere. Det lot til at stormaktene ville holde seg i ro, og til at krigen ville bli et lokalt oppgjør fjernt fra Norges grenser. Men om de ikke gjorde det, om Russland og Tyskland kastet seg inn på hver sin side, ville det bli noe helt annet. Da ville Frankrike bli dratt med, og i verste fall også Storbritannia, og da ville krigen brått rykke faretruende nær. Det var ingen hemmelighet at britene kunne tenke seg et militært støttepunkt på sørlandskysten, nærmere bestemt i Kristiansand, for å styrke operasjonene til den britiske flåten i Nordsjøen hvis det ble krig med Tyskland. De tyske marineøvelsene som hadde pågått utenfor vestlandskysten i en årrekke, vitnet om at også tyskerne var opptatt av norske farvann. Derfor var det ikke helt utenkelig at også Norge kunne bli innblandet hvis de to maktene røk i hop. Det voldsomme flåtekappløpet mellom Tyskland og Storbritannia vitnet om hvor viktig sjøstridskreftene kom til å bli dersom det brøt ut krig. Hvis det skjedde, måtte Norge stå klar til å forsvare sin nøytralitet og forberede seg på tilstander man heldigvis hadde unngått helt siden Napoleonskrigenes dager for hundre år siden.

Særlig godt forberedt på noe slikt var man imidlertid ikke. For utenriksminister Ihlen var den tunge erkjennelsen i ferd med å sige inn. Landet slumret fortsatt i feriestemning. Stortinget var stengt og statsrådene på ferie. Selv statsminister Gunnar Knudsen var fraværende og befant seg på en seilbåt et eller annet sted i Kristianiafjorden. I Knudsens fravær hadde Ihlen vært fungerende statsminister, og med det også hatt hånd om Landbruksdepartementet, som statsministeren bestyrte. I tillegg hadde han vært forsvarsminister i påvente av å finne en erstatter for Keilhau, som hadde ligget syk i lengre tid.

Inntil nå hadde ikke dette vært noen uoverkommelig oppgave; sommeren hadde vært rolig. De siste dagene hadde Ihlen vært opptatt med å forberede det forestående besøket til den franske presidenten Raymond Poincaré, som var på vei hjem etter sitt møte med den russiske tsaren i St. Petersburg Selv om det var kongeparet som var vertskap, og besøket var av privat karakter, var det satt av tid til en kort samtale der han ville få anledning til å høre hva Poincaré hadde å si om situasjonen. Men på ettermiddagen 27. juli hadde han fått vite at den franske presidenten måtte avlyse besøket. For Ihlen kom ikke det som noen stor overraskelse. Nå da Europas skjebne sto på spill, fantes det viktigere ting den franske presidenten hadde å gjøre enn å avlegge en høflighetsvisitt til det norske kongeparet. Ihlen hadde like fullt håp om at Poincaré var på vei hjem for sammen med statslederne i Tyskland og Storbritannia å få stanset galskapen før det var for sent. Ihlen turte nesten ikke tenke på hva følgene ville bli om storkrigen virkelig kom.

Selv hadde han på ingen måte følt seg forberedt til å ta hånd om en krise som dette. Utenrikspolitikk var ikke hans gebet. Han hadde ingen bakgrunn verken som jurist eller statsviter og hadde heller ingen erfaring fra diplomatiet. Han var ingeniør og fabrikkeier. Hans befatning med utlandet begrenset seg til tyske forretningsforbindelser. I tillegg hadde han tilbrakt tre studieår ved den polytekniske skolen i Zürich, som forberedelse til å overta familiebedriften Strømmens Værksted, som produserte jernbanevogner for Norges Statsbaner.

Både økonomisk og politisk var han arvelig belastet. Hans oldefar hadde møtt på Eidsvoll i 1814, bestefaren hadde vært skipsreder og konsul, én onkel var admiral og en annen høyesterettsadvokat. Familien Ihlen tilhørte med andre ord det øvre sosiale sjiktet i unionstidens Norge.

Da studiene var overstått, hadde han flyttet hjem og gått gradene i farens bedrift til han overtok driften i 1878. Som verkseier hadde han modernisert produksjonen og utvidet den. Fabrikken på Strømmen var den første i landet som tok i bruk en ny metode for støping av stål, noe som førte til etablering av datterbedriften Strømmen Staal, som leverte propeller og andre stålprodukter til skipsindustrien.

I 1892 hadde han giftet seg med den kjente skuespilleren Constance Bruun. Sammen flyttet de inn på gården Bråte rett ved siden av verkstedet. De fikk sønnen Nils, men ekteskapet fikk en brå slutt, for allerede etter to år avgikk Constance ved døden, bare 31 år gammel. Fire år senere giftet han seg på ny, med Henriette Marie Lund, og med henne fikk han de to sønnene Joakim og Alf.

Det var interessen for industri og næringsliv som hadde brakt ham inn i politikken, først som ordfører i Skedsmo og stortingsrepresentant for Venstre, siden som arbeidsminister i Gunnar Knudsens første regjering fra 1908 til 1910. På mange vis kom han og statsministeren fra samme skuff. Begge var født midt på 1800-tallet. Begge hadde utdannet seg til ingeniør, og begge hadde overtatt en stor familiebedrift og utviklet den videre før de hadde begitt seg inn i politikken.

Av utseende var de også nokså like: kortvokste og med blank isse. Det eneste som skilte, var livvidden – Ihlens var betydelig større enn statsministerens – og dessuten skjeggpryden. Mens Knudsens kraftige barter hang ned over munnvikene og ga ham et strengt og bistert oppsyn, hadde Ihlen et lite flippskjegg og barter som struttet muntert oppover.

Oppgaven som arbeidsminister hadde passet ham på alle måter, ikke minst fordi landets jernbanebygging lå under departementet. Det hadde han en egeninteresse i, i og med at Strømmens Værksted produserte jernbanevogner. I hans tid som arbeidsminister ble den første landsomfattende jernbaneplanen realisert, og han hadde hatt gleden av å se stadig nye toglinjer knytte landet sammen. Han hadde blant annet vært med på den høytidelige åpningen av Bergensbanen på Finse stasjon i en forrykende snøstorm sammen med kong Haakon.

Knudsen hadde kalt på ham igjen da han dannet sin andre regjering i 1913. Helst hadde Ihlen ønsket å komme tilbake til sitt gamle departement, men så hadde det blitt vansker med å finne noen til å bekle utenriksministerposten. De aktuelle kandidatene hadde takket nei én etter én, og dermed falt loddet på ham. I opposisjonen og pressen hadde utnevnelsen vakt forbauselse. Hva mente Knudsen med å utpeke en mann uten utenrikspolitiske erfaringer? ble det spurt. De eneste kvalifikasjonene Ihlen hadde, var at han behersket tysk og fransk, for engelsk kunne han ikke, ble det syrlig bemerket.

Kritikken hadde raskt forstummet. Takket være de dyktige medarbeidere i departementet – som Scheel og Wollebæk – og erfarne ministre på plass i de viktigste hovedstedene: tidligere statsminister Francis Hagerup i København, Nikolai Prebensen i St. Petersburg, Thor von Ditten i Berlin, Benjamin Vogt i London og ikke minst Fritz Wedel Jarlsberg, den mest erfarne av dem alle, i Paris, hadde han fått god hjelp til å skjøtte oppgaven. Noen store problemer hadde heller ikke oppstått, ikke før nå, mens departementene var tømt for folk og de fleste statsrådene på ferie. Det samme var Prebensen, Vogt og Wedel Jarlsberg. Kun Ditten var på plass i Berlin, mens sjefen selv – statsminister Knudsen – befant seg på en seilbåt ingen ante hvor var. Heldigvis hadde han Scheel og Wollebæk på plass. Også forsvarsminister Keilhau var til stede, men det var bare i navnet. De siste dagene hadde han riktignok greid å kare seg opp av sykesengen for å delta på noen møter, men han var på ingen måte i stand til å yte noen hjelp i den akutte situasjonen som utviklet seg fra time til time.

Selv om telegrammene fra St. Petersburg og Berlin hadde gitt håp om at krigen ville utspille seg langt unna Norges grenser, hadde Ihlen innkalt de respektive sjefene for Hæren, Sjøforsvaret og Festningsartilleriet til møte 27. juli for å få vite hvor godt forberedt landet var hvis krigen skulle spre seg og nærme seg norske farvann. Til hans lettelse hadde kommanderende admiral Karl Dawes opplyst at deler av flåten allerede lå samlet i Kristiania i forbindelse med det franske statsbesøket. I flere sjødistrikter var sommerøvelsene dessuten i gang. En fullt oppsatt nøytralitetsstyrke kunne være klar i løpet av få dager.

Også ved de fleste kystfestningene var mannskap inne til øvelser, kunne general Christian Holtfodt fortelle. Mobiliseringsordrene for kystforsvaret lå også klare. På kort varsel kunne de viktigste festingene, de som beskyttet innseilingene til Kristiania, Bergen og Trondhjem, være fullt bemannet.

Sjefen for generalstaben, Oscar Strugstad, bekreftet det samme: Hærens sommerøvelser pågikk, og kunne lett forlenges hvis det ble behov.

Våpensjefenes redegjørelser hadde fått Ihlen til å føle seg noe roligere. Landet lå ikke helt forsvarsløst, og nøytralitetsvernet kunne raskt være på plass. Selv om beslutningen om å opprette nøytralitetsvakt måtte fattes i statsråd, ba han våpensjefene straks gå i gang med forberedelsene.

Samme ettermiddag hadde også statsministeren gitt lyd fra seg. På telefon hadde Knudsen fortalt at han hadde vært på seiltur og uten kontakt med omverdenen i flere dager. De hadde kommet inn til Langesund tidligere på dagen, og det var der han hadde blitt kjent med det som hadde skjedd. Nå befant han seg hjemme på Borgestad, der hans kone lå alvorlig syk. Han ville derfor vente med å komme innover og tok sikte på å ta toget neste dag, hadde han opplyst før han ba Ihlen innkalle de øvrige statsrådene til regjeringskonferanse.

Før den planlagte konferansen hadde funnet sted, kom den østerrikske krigserklæringen mot Serbia. Da Knudsen var på plass og møtet kunne begynne, orienterte Ihlen dem om den siste utviklingen: Selv om det fortsatt var håp om at stormaktene ville holde seg i ro, mente han det var riktig å iverksette mobilisering straks, for sikkerhets skyld. Det ble avvist av statsministeren. Knudsen trodde fortsatt stormaktene ville lykkes i sine bestrebelser på å begrense krigen, og ville vente og se. Han fikk støtte av forsvarsministeren, som heller ikke trodde det var fare på ferde, i hvert fall ikke de nærmeste ukene. Det var ennå ikke brutt ut kamper mellom Østerrike-Ungarn og Serbia, så det var fortsatt håp, mente han.

Det håpet brast allerede den påfølgende natten, da de første østerrikske bombene falt over Beograd. Det hadde imidlertid ikke fått statsminister Knudsen til å endre mening; han ville fortsatt vente med mobilisering, forklarte han da statsrådene møttes på ny på formiddagen. Han var villig til å fremskynde bataljonssamlingen ved kystfestningen ved Kristiansand for alle tilfellers skyld, selv om han anså det som helt utenkelig at Storbritannia ville forsøke å tiltvinge seg en marinebase der, slik det hadde gått rykter om.

Telegrammene som løp inn ut over dagen, så ut til å gi ham rett. Fra London ble det meldt at utenriksminister Edward Grey fortsatt håpet å forhindre at Russland blandet seg inn, og at Tyskland arbeidet i samme retning. Men i løpet av det neste døgnet snudde stemningen. Fra Berlin rapporterte Ditten at den tyske generalstaben nå vurderte hvilke tiltak landet skulle svare med etter at Russland hadde bekreftet at deler av hæren var mobilisert. Litt senere sendte han en ny alarmerende melding om at England hadde forpliktet seg til å komme Russland og Frankrike til unnsetning om Tyskland gikk til krig. «Denne omstendighet må etter min formening ikke for øyeblikket foranledige den norske regjering til særskilt ekstraordinære forholdsregler som kunne tolkes som rettet mot en bestemt makt», oppfordret han. [2]

Under regjeringskonferansen om kvelden leste Ihlen opp telegrammene fra Ditten. Det var kanskje klokest å følge rådet hans og etablere nøytralitetsvakten mens farvannene ennå var fredelige, foreslo han. Denne gangen var statsministeren enig. Mobiliseringsordren skulle utgå søndag 2. august klokken 13, altså om tre dager. Bevoktningsskip og kystfestninger skulle bemannes og gjøres klare til å forsvare landet mot angrep. Samtidig ble det besluttet å sende ut en kunngjøring om at Norge ville opptre fullstendig nøytralt.

Det var i grevens tid, for kort etter kom meldingen om at Russland hadde utvidet mobiliseringsorden til også å omfatte områdene som grenset mot Tyskland. Dermed var storkrigen nærmest uunngåelig.

Neste morgen møttes statsrådene og de militære sjefene til ny konferanse i utenriksministerboligen. Der ble det bestemt at Stortinget måtte innkalles så man kunne få vedtatt de provisoriske anordningene som var nødvendige. En mer dramatisk situasjon hadde ikke en regjering befunnet seg i siden unionsoppløsningen i 1905. Landet kunne når som helst stå overfor en trussel om krig. Likevel opplyste statsminister Knudsen at han måtte forlate Kristiania for noen dager. Han hadde for lenge siden avtalt et møte med Den Norske Handelsstands Fællesforening i Porsgrunn, og skulle holde middag for medlemmene hjemme på Borgestad neste kveld, forklarte han. Dessuten måtte han se til sin kone. I mellomtiden fikk Ihlen ta hånd om sakene.

Noter

[I]

Datidens ambassadører hadde tittel som minister.

[II]

Schlieffenplanen, som den tyske strategien ble kalt, gikk ut på å nedkjempe Frankrike i løpet av 40 dager for så å flytte hovedparten av styrkene til østfronten innen Russland var klar til å angripe.

I statsministerens fravær

Det var nesten ikke til å tro at statsministeren valgte å forlate kommandoposten når Europa og Norge befant seg i en så alvorlig situasjon. Den politiske himmelen var ikke lenger skyfri, slik han hadde proklamert i Stortinget et halvt år tidligere, [I]den var full av truende skyer. Uværet var i ferd med å spre seg og kunne når som helst også ramme Norge. Like fullt spaserte Knudsen, etter at konferansen var over, ned til Vestbanestasjonen og tok ettermiddagstoget til Porsgrunn. Tilbake satt Ihlen alene igjen med ansvaret.

Det neste døgnet fikk han knapt blund på øynene. Sammen med Scheel og Wollebæk fortsatte han å lese illevarslende telegrammer fra de europeiske hovedstedene. Om morgenen 1. august ble det meldt fra Paris at den franske regjeringen hadde avvist Tysklands krav om å erklære nøytralitet og besluttet å la mobiliseringsordren utgå neste dag. Litt senere kom det melding fra London om at den britiske flåten hadde lagt ut fra hovedbasen sin i Skottland og var på vei østover mot Jylland. Det gikk også rykter om at de tyske krigsskipene som hadde fulgt med keiser Vilhelm tilbake til Kiel en uke tidligere, hadde returnert til Norge. «Er dette riktig?» ble det spurt. [3] Det gikk en støkk gjennom Ihlen. Det kunne ikke stemme. Ifølge admiral Dawes hadde ingen sett dem siden, men da Ihlen fortalte ham om ryktene fra London, hadde han innrømmet at det ikke var helt utenkelig at tyske krigsskip ville søke tilflukt i Sognefjorden eller andre steder langs norskekysten hvis de møtte britene i Nordsjøen. Det kunne heller ikke utelukkes at britene ville forfølge de tyske krigsskipene, og at det kunne komme til kamper i norske farvann. Dette måtte forhindres med alle midler.

Sett at det var hold i ryktene om at britene hadde planer om å innta Kristiansand i tilfelle det ble krig med Tyskland, måtte det også forhindres. Heldigvis var beredskapen i både Marinen og ved kystfestningene skjerpet i tilfelle britiske eller tyske krigsskip skulle forsøke seg. Men verken utenfor Kristiansand eller andre steder var det observert fremmede krigsskip de siste dagene, kunne admiral Dawes fortelle da han orienterte om situasjonen. Ingenting tydet dermed på at ryktene som gikk i London, hadde noe for seg. Ihlen skyndte seg å svare: «Tyske krigskibe forlengst avgått fra Norge. Man har her ikke observert dem senere.» [4]

Sent på kvelden kom så telegrammet fra Ditten om at fristen Russland hadde satt, var utløpt uten at noe svar hadde blitt avgitt, og at den tyske mobiliseringsordren var sendt ut.

Marerittet var dermed et faktum: Tyskland og Russland var i krig. Ikke nok med det: Tyskland hadde også forlangt fritt leide gjennom Belgia. Ennå var det noen timer igjen av fristen Frankrike hadde fått, men det måtte et mirakel til hvis ikke også dette landet skulle havne i krig i løpet av kort tid. Og da var det ingen tvil om at Storbritannia ville følge etter.

Ihlen følte seg opprådd og alene i møte med alt dette. Det var midt på natten. Folk var i ferd med å gå til sengs. Når de våknet neste morgen, ville stormaktskrigen kanskje allerede være i gang. Ja, kanskje ville Norge ha den helt opp i fjæresteinene. Og statsministeren befant seg altså hjemme på Borgestad, hvor han hadde holdt middagsselskap for handelsstanden i Porsgrunn. Det var ikke til å tro! Knudsen måtte komme tilbake straks, selv om klokken var langt over midnatt. Det fikk ikke hjelpe. Ihlen gikk bort til telefonen og ba om å bli satt over til Borgestad. Det gikk lang tid før en søvndrukken stemme svarte i den andre enden. Det var Knudsens hushjelp. Ihlen unnskyldte seg og forklarte at han måtte tale med statsministeren straks. Hushjelpen protesterte; statsministeren hadde hatt en anstrengende dag og lå og sov, forklarte hun. Det fikk ikke hjelpe, hun måtte gå og vekke ham, insisterte Ihlen. Hun sukket tungt, så ble det stille en lang stund. Omsider hørtes Knudsens stemme i telefonen. Hva var dette som foregikk? Det var midt på natten og hele huset var vekket, lød det forarget. Ihlen fortalte ham nyheten: Tyskland hadde erklært Russland krig og hadde også forlangt fritt leide gjennom Belgia. Det hadde dessuten kommet meldinger om tyske og britiske flåtebevegelser i Nordsjøen. Han ba statsministeren få tak i en bil og komme til Kristiania med det samme. Han hadde innkalt resten av regjeringen til konferanse klokken ti neste formiddag. Men Knudsen nektet å etterkomme Ihlens bønn. Han kunne ikke forlate sin kone midt på natten, forklarte han. Da måtte han i så fall ta første tog neste morgen, insisterte Ihlen, men heller ikke det gikk Knudsen med på; han ville ta ettermiddagstoget. Stortingspresident Løvland, som var i Seljord, skulle ta det samme toget. Så fikk han anledning til å diskutere med ham på veien om Stortinget burde innkalles. Så viktig var det vel heller ikke at han var til stede under regjeringskonferansen. Ihlen fikk ta de beslutninger han mente var nødvendige, sa Knudsen. Mobiliseringsplanene var gjennomgått og forberedt; dem var det bare å sette ut i livet. De fikk heller ha et nytt møte om kvelden når han var tilbake; toget fra Porsgrunn skulle være inne ved 20-tiden.

Så ønsket statsministeren god natt og la på røret.

Neste morgen ble Ihlen varslet om at kong Haakon ønsket å delta på det tillyste møtet. Det hadde han ingenting imot, selv om regjeringskonferanser til vanlig var forbeholdt statsrådene. Dette var imidlertid ingen vanlig situasjon, dessuten hadde han allerede innkalt de militære sjefene for å planlegge videre tiltak. Litt etter kl. 10 marsjerte derfor statsråder og generaler fra utenriksministerboligen over til Slottet, der de ble mottatt av kongen: På møtet ble det besluttet å utstede en erklæring om at Norge ville opptre fullkomment nøytralt under den pågående krigen. Det samme ville Sverige og Danmark gjøre i løpet av dagen, kunne Ihlen opplyse; de tre landene hadde tidligere blitt enige om å offentliggjøre likelydende erklæringer samtidig. Dette hadde vært viktig, understreket Ihlen, for det var ingen hemmelighet at Sverige, Danmark og Norge kunne komme til å forholde seg forskjellig i et stormaktsoppgjør. Med tanke på de nære båndene mellom Sverige og Tyskland kunne det ikke helt utelukkes at landet ville gå sammen med Tyskland i en krig mot Russland, forklarte han.

Etter møtet trakk kong Haakon utenriksministeren til side. Kongen fryktet det kunne være noe i det Ihlen hadde sagt, forklarte han. Han hadde nemlig mottatt fortrolige meldinger fra Stockholm om at Sverige allerede hadde fått et tysk ultimatum, og at landet allerede hadde forpliktet seg til å delta i krigen mot Russland. Snart ville også Norge motta samme tyske ultimatum, fortsatte han. Regjeringen måtte derfor gi tydelig beskjed om «på hvilken side man i tilfelle aktet å stå», ba kongen inntrengende. [5] Hvor kongen hadde disse opplysningene fra, ville han ikke røpe, men han understreket samtidig at han ikke fant grunn til å tvile på dem. Regjeringen var nødt til å handle, gjentok han: Et tysk ultimatum hang truende over landet, det ville bli avkrevd et svar – Tyskland eller Storbritannia. For kongen var det kun ett tenkelig svar: Storbritannia. Regjeringen kunne ikke vente til den britiske krigserklæringen forelå, fortsatte han. Ihlen måtte straks kontakte britene og be om beskyttelse.

Kongens opplysninger fikk Ihlen til å himle med øynene. Ryktet om et tysk ultimatum til Sverige hadde versert i Stockholm, men at Norge skulle bli stilt overfor det samme, var helt ukjent for ham og vanskelig å feste lit til. Alle signaler han hadde mottatt, tydet snarere på at Tyskland ville respektere den norske nøytraliteten så lenge de andre stormaktene, det ville i klartekst si Storbritannia, gjorde det.

Svaret fra Ihlen var derfor klart. Norges nøytralitet sto fast. Prinsippene kunne ikke kastes over bord på grunn av noen ubekreftede rykter. Å rette noen henvendelse til Storbritannia om beskyttelse kom derfor ikke på tale, forklarte han kongen.

For Ihlen var situasjonen absurd: Ikke nok med at statsministeren hadde reist hjem i et privat ærend idet landet var truet av krig. Nå hadde kongen i tillegg bedt ham oppgi nøytraliteten og søke hjelp hos en fremmed makt. At kong Haakon var probritisk, var velkjent. Gjennom ekteskapet med den engelske kongsdatteren, prinsesse Maud, hadde han sterke bånd til Storbritannia. Det var en av grunnene til at han hadde blitt valgt til norsk konge i 1905. Med Maud på den norske tronen var tanken at britene ville føle et ekstra ansvar for å beskytte Norge mot andre makter. For øvrig skulle det nye kongeparet ikke gjøre annet enn å representere og kaste glans over landet. Makten skulle ligge hos Storting og regjering; kongens oppgave var å føye seg etter hva som ble bestemt der, og ikke ytre personlige synspunkter.

Forsøket på å få regjeringen til å søke britisk beskyttelse var dermed på kanten av det kong Haakon kunne tillate seg. Hadde kongen tenkt over hva konsekvensene ville bli? Det tvilte Ihlen på. En allianse med Storbritannia ville ubønnhørlig føre Sverige i hendene på Tyskland, og da ville den norsk-svenske grensen bli omgjort til en krigsfront. I verste fall kunne de to landene komme i krig med hverandre.

Hva tenkte kongen på, og hvor hadde han disse påstandene om et tysk ultimatum fra? Tanken på det plaget Ihlen resten av dagen, men foreløpig holdt han den for seg selv. Han håpet svaret han hadde gitt, ville få kongen til å avstå fra ytterligere handlinger.

Han skulle bare ha visst. Etter konferansen på Slottet kjørte kongen ut til kongsgården på Bygdø for å motta den britiske ministeren Mansfeldt Findlay og frue til lunsj. Findlay-familien hadde tilhørt kongeparets nærmeste vennekrets helt siden de kom flyttende til Kristiania i 1911. Findlay hadde lang fartstid i det britiske diplomatiet. Han var skotte og dessuten pasjonert fluefisker, men først og fremst var han kjent som en dyktig og arrogant representant for det britiske imperiet. At han raget over to meter i været og ble regnet som den høyeste mannen i det britiske diplomatiet, gjorde ham ikke mindre fryktinngytende.

Findlay var en mann kongen lyttet til. At de begge kom utenfra og ikke alltid skjønte hva nordmenn tenkte og gjorde, forsterket fortroligheten de to mennene imellom. Findlays syn på verden sammenfalt i mangt og meget også med kongens eget. De siste dagene hadde de to hatt flere samtaler om krigsfaren og Storbritannias stilling. Findlay hadde lenge ment at den norske nøytraliteten sto i veien for britiske interesser, og delte oppfatningen til marineminister Winston Churchill og Admiralitetet om at det ville bli nødvendig å anlegge en marinebase ved Kristiansand hvis hjemlandet havnet i krig med Tyskland. Alle i London var skjønt enige om at det beste ville være om Norge søkte britisk beskyttelse så man slapp å bruke makt.

Under lunsjen på Bygdø gjentok kongen det han hadde fortalt Ihlen noen timer tidligere: at den svenske regjeringen hadde mottatt et tysk ultimatum, og at Norge snart ville motta det samme. Han hadde fortalt dette til utenriksministeren under møtet tidligere på dagen og oppfordret ham om straks å ta kontakt med britiske myndigheter. Men det hadde Ihlen beklageligvis avslått, fortalte han.

Findlay lyttet interessert og lovte å informere London om kongens bekymring og ønske om britisk bistand. Det var kongen glad for å høre. Han ba Findlay om samtidig å be britiske myndigheter avvise ryktene om at de ville sende krigsskip til Kristiansand. Det ville virke beroligende på regjeringen, forklarte han.

Først nærmere midnatt var Knudsen tilbake i Kristiania, og regjeringen kunne igjen samles på Slottet. Møtet ble kort: Foruten å fatte formelle vedtak om de militære tiltakene som allerede var satt i gang, besluttet man å innkalle Stortinget 8. august. Det ble også bestemt å forby utførsel av korn, poteter, kull og koks. Utførselsforbudet ville forhåpentlig få stemningen til å roe seg, mente Knudsen, som trodde krisen ville være over i løpet av kort tid. Statsministeren virket i det hele tatt ganske rolig. Selv om det nå så ut til at storkrigen var uunngåelig, kom stormaktene til å respektere den norske nøytraliteten, mente han.

Dagen etter sendte Findlay en rapport til Foreign Office om sitt møte med kongen. I rapporten skrev han at kongen hadde informert den norske utenriksministeren om at det var «svært sannsynlig at Tyskland vil sende et ultimatum som krever at Norge i løpet av få timer må erklære hvilken side landet vil ta hvis det bryter ut krig mellom Tyskland og Storbritannia». [6] Det var ingen grunn til å tvile på kongens opplysninger, fortsatte han, for han hadde hørt det samme fra den britiske marineattacheen som nettopp hadde kommet tilbake fra Stockholm. Ifølge hans kilder hadde Sverige allerede mottatt et tysk ultimatum og også gitt et bekreftende svar på at landet kom til å gå med Tyskland hvis Storbritannia gikk med i krigen på russisk side. «Det virker som om eventualitetene kongen har forutsett, kan inntreffe når som helst», advarte Findlay til slutt og ba den britiske regjeringen om straks å forsikre Norge om sin støtte, og samtidig understreke at det ikke fantes planer om å krenke norsk territorium. [7]

Telegrammet fra Findlay fikk alarmklokkene til å ringe i Foreign Office: «Den tyske regj[ering], som holder oss stangen med milde ord, er travelt opptatt med å smi en jernring rundt oss», noterte understatssekretær Eyre Alexander Crowe på telegrammet før han sendte det videre til utenriksminister Edward Grey. [8] Grey ble ikke mindre overrasket og ba straks om utfyllende opplysninger: «Hva er det for et ultimatum til Sverige du refererer til, hvem sendte det når, og hva var svaret?» telegraferte han umiddelbart tilbake til Findlay. [9]

Findlay kunne opplyse at kilden var den britiske ministeren i Stockholm, Esme Howard, og at han hadde det fra utenriksminister Knut Wallenberg selv. Dette hadde Grey vanskelig for å tro. Howards melding måtte bero på en misforståelse, mente han og ba derfor Howard oppsøke utenriksminister Wallenberg på ny for å få avklart spørsmålet.

Noen timer senere kom svaret: Denne gangen avviste Wallenberg begge påstandene. Den svenske regjeringen hadde ikke mottatt noe ultimatum fra Tyskland, og Sverige hadde heller ikke forpliktet seg til å gå med på tysk side hvis Storbritannia gikk inn i krigen. [10] Dessuten hadde Wallenberg forsikret Howard om at Sverige ville holde seg nøytralt så lenge Storbritannia holdt seg utenfor krigen.

Grey kunne puste lettet ut og sendte et nytt telegram til Findlay: «Gi umiddelbart Norge den forsikring som er blitt foreslått på vegne av den britiske regjering. I tilfelle Tyskland legger press på Norge, er det mulig at jeg senere kan komme med et forslag som vil være fordelaktig for Norge.» [11]

Hva det fordelaktige forslaget innebar, ble kjent litt senere på formiddagen. I et felles kommuniké til Belgia, Nederland og Norge forsikret den britiske regjeringen at den ville tre støttende til hvis Tyskland truet de tre landenes nøytralitet:

Den britiske regjering forventer at de vil gjøre motstand med alle tilgjengelige midler, og regjeringen vil støtte dem i en slik motstand. I en slik situasjon er den britiske regjeringen også forberedt på å samarbeide med Russland og Frankrike og, hvis ønskelig, tilby Norges, Nederlands og Belgias regjeringer både en fellesaksjon med det formål å motstå tysk maktbruk mot dem, og en garanti om å opprettholde deres selvstendighet og integritet i fremtiden. [12]

I klartekst var det et tilbud om en allianse, og Ihlen forsto godt hva som lå bak: ønsket om en marinebase i Kristiansand. Han visste også at tilbudet ikke kunne aksepteres. Det ville være det samme som å bringe Norge inn i krigen. Tyskland ville aldri akseptere en britisk base på norsk jord. Noe slikt ville også bringe Sverige med på tysk side, og da var det fullkomne marerittet et faktum.

Spørsmålet var om britene ville forsøke seg uansett. Da Findlay oppsøkte ham for å høre hva svaret ville bli, lot Ihlen ham få vite at Marinen og kystfestningene allerede var mobilisert, og at de «ville yte best mulig motstand mot enhver krenkelse». [13] Advarselen var ikke til å misforstå: Norge ville forsvare nøytraliteten uansett hvem som prøvde seg.

Noe formelt svar på tilbudet kunne han imidlertid ikke gi før han hadde konferert med resten av regjeringen, forklarte han Findlay, men lovte at det ville skje ved første anledning. Det løftet slapp han å holde. Bare timer etter at Findlay hadde forlatt utenriksministerboligen, sto den britiske ministeren igjen på trappen. Han hadde fått et nytt telegram fra London, innledet han, før han beklaget å måtte meddele at den britiske regjeringen hadde trukket tilbudet tilbake. Han visste ikke hva årsaken var; telegrammet fra Grey var kort og uten noen begrunnelse.

Forklaringen kom dagen etter. Etter at tyske styrker hadde gått inn i Belgia, kom den britiske krigserklæringen. Nå var det ikke lenger bare et løfte om å garantere landets nøytralitet det dreide seg om. Storbritannia kunne aldri akseptere et tyskdominert Europa og en tyskkontrollert kyst langs Den engelske kanal. Det ville true De britiske øyer og imperiets sjømakt. Belgia var viktigere enn Norge, og de britiske stridskreftene måtte konsentreres om å stanse den tyske fremrykkingen der. Planene om en marinebase i Kristiansand måtte vente.

Meldingene om det tyske angrepet på Belgia og britenes krigserklæring økte Ihlens bekymring. Hva ville skje nå? Ville Sverige gå med tyskerne, slik det hadde versert rykter om? Ville Norge snart bli presentert for et tysk ultimatum, slik kong Haakon hadde hevdet?

De første signalene Ihlen mottok fra Stockholm, var beroligende. Den norske ministeren Jørgen Brunchorst bekreftet Ihlens antakelser. Kongen hadde tatt feil: Sverige hadde ikke mottatt noe ultimatum fra Tyskland. Dermed forsvant også den tyske trusselen mot Norge. Inntrykket fra samtalene Ihlen hadde med den tyske ministeren i Kristiania, bekreftet det samme. Han hadde forsikret utenriksministeren om at Tyskland ville respektere den norske nøytraliteten. Kong Haakons bekymring var, som Ihlen hadde ment hele tiden, basert på løse rykter uten rot i virkeligheten.

Så hva lå egentlig bak kongens handlinger 2. august 1914? Hvor hadde han ryktene fra om at Tyskland hadde stilt Sverige overfor et ultimatum og snart ville gjøre det samme med Norge? Ifølge Findlay hadde den britiske marineattacheen brakt med seg de samme ryktene fra sitt besøk i Stockholm, men de hadde raskt blitt avvist av den britiske utenriksministeren som usanne. Med tanke på kongens probritiske holdning og minister Findlays ønske om en marinebase i Kristiansand er det ikke urimelig å spørre om ryktene kan ha blitt plantet for å åpne veien for dette. I så fall inngikk de i et forsøk på å bringe Norge med i krigen på britisk side. Utenriksminister Ihlen hadde imidlertid ikke slukt agnet, og det hadde heller ikke den britiske utenriksministeren gjort. Det betydde likevel ikke at kongen hadde gitt opp. For det fantes krefter i den britiske regjeringen som ønsket nettopp dette, ikke minst marineminister Winston Churchill. Og i Norge hadde kongen en støttespiller som tenkte i samme baner.