Mari Grydeland og Kristin Storrusten

Et kyss til jul

Om forfatterne

Mari Grydeland (f. 1976) er utdannet journalist og har jobbet som programleder i NRK, og som journalist i aviser som Dagbladet, Dagsavisen og DN. Hun har vært redaktør for Stella, og gitt ut flere bøker for voksne. For tiden jobber hun som forfatter og anmelder bøker for Aftenposten.

Kristin Storrusten (f. 1986) er forfatter og journalist. Hun har skrevet bøker for både voksne og barn, blant annet to sakprosabøker om kongen og pinner for barn. For tiden jobber hun som journalist i Aftenposten Junior.

Om boka

Zoe SKAL ALDRI FORELSKE SEG.

Telia er alltid forelsket.

Nå har Telia bestemt seg for å få sitt første kyss og for at Zoé må hjelpe til. De splitter nye venninnene vikles inn i et førjulseventyr fylt med sølvgutter, nudes og hemmelige stevnemøter, og det er mye mer enn et kyss som står på spill.

Morsomt, kleint og romantisk om å være 13 år og finne kjærligheten, miste kjærligheten – og så finne den igjen, akkurat i tide til jul.

På side 114 er googlesvaret delvis hentet fra og delvis inspirert av:

https://www.nettavisen.no/slik-blir-du-en-god-kysser/s/12-95-2152025

På side 150 er googlesvaret delvis hentet fra og delvis inspirert av:

https://www.ung.no/oss/8UPME7Az3CRfEfD6YNh4CX

På side 223 er googlesvaret delvis hentet fra og delvis inspirert av:

https://www.ung.no/forelskelse/3096_20_tegn_på_at_noen_liker_deg.html

© 2023 H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard), Oslo

www.aschehoug.no

Omslag: Emma Graves

Tilrettelagt for EPUB av Type-it AS, Trondheim 2023

ISBN 978-82-03-39917-6

Rollegalleri:

Zoé/Chloé: Enebarn fra Bromma. Flyttet til Oslo med knust hjerte for å passe på leiligheten til bestemor med knust hofte.

Telia/Thalia: Musikal- og mobilentusiast som elsker alt som er jul, bosatt i Oslo med søsteren Penny og to pappaer.

Adrian: Den peneste sølvgutten i norgeshistorien, går i klassen til Telia og Zoé.

Jacob: Ishockeyspiller med store lepper, går i klasse med Hedvig og har en veldig streng far.

Ida: Heste- og alpakkejente fra Bromma, bestevennen til Zoé siden første klasse og har en storebror med bil.

Hedvig: Hovedrolleinnehaver i juleforestillingen Stjernenatt og klassekamerat av Jacob.

Penny/Penelope: Storesøsteren til Telia, som er emo, går på videregående og synes julen er snork.

Tarjei: Den kjekkeste gutten på Gol, med den lokale bowlingrekorden på 300 poeng fra Pers Bowling.

Astrid: Rappkjefta jente fra Nesbyen som går i klassen til Ida og Håkon, og som gikk i klassen til Zoé før.

Håkon: Klassekamerat av Ida og Astrid som er veldig glad i søte dyr og søte jenter.

Elias: Eksen til Hedvig.

Pappa og paps: Pappaene til Thalia og Penelope.

Yvonne: Mammaen til Zoé.

Bestemor: Grethe, mamma til Yvonne, bestemor til Zoé.

Gregor: Tindercrushet til Yvonne.

Miss: Katten til bestemor.

Yzma: Alpakkaen til Ida. Zoé er gudmor.

Zoé må revurdere seg selv og moren sin etter fem minutter på ny skole

– Skal jeg møte deg her etter skolen, eller finner du veien selv?

Mamma brøler ut gjennom bilvinduet for å overdøve morgentrafikken. Det er ingen snø som demper lydene, bare is-slush som ligger i kladder på svart asfalt.

– Det går bra, sier jeg og slenger den nesten tomme skolesekken på ryggen.

Langs fortauet løper en høy steinmur, og bak steinmuren ligger den enorme, triste skolegården med et herpa klatrestativ, en skakk basketkurv og et enslig, pjuskete tre som det henger et tau fra. Det minner om en dyrehage. Apekattene er på vei inn til første time.

– Så da kommer du deg hjem på egen hånd?

Er det mulig å ha så tungt for det? Jeg skal til å rope et oppgitt svar, men så får jeg øye på dem. To jenter på min alder går forbi meg, tett i tett, i matchende, svarte boblejakker og med skuldervesker over armen. Jeg forsøker å smile til dem, men de bare ser på meg med likegyldige blikk før de snur seg mot hverandre igjen, hvisker og svinger inn skoleporten. Det ville vært typisk min uflaks om de to liksom-dronningene går i min klasse.

På vei over den forblåste skolegården stirrer jeg på den ene glitrende julestjerna som lyser for seg selv i vinduet i andre etasje i skolebygningen. Hvor ille kan det bli å bytte skole midt i skoleåret, rett før jul? Ganske fantastisk ille, antakelig, men jeg prøver å trøste meg med hva Ida sa da hun klemte meg farvel så hardt at innvollene mine nesten ploppet ut:

1. Det er bare for en kort periode. Kanskje to uker, maks!

2. Du trenger ikke stresse med å få en ny bestevenn, for du har jo verdens beste fra før (hallo: meg!).

3. Det er kanskje bra å komme seg litt vekk fra Bromma også, for det er «noen» i Hallingdalen som du ikke har lyst til å møte på en stund uansett!

Planen min er å gjøre så lite som mulig ut av meg, og forsvinne blant de andre. Jeg legger hånden på det iskalde messinghåndtaket på inngangsdøren. Da hører jeg ropet bak meg. En stemme som har hylt på meg altfor mange ganger før.

– Matpakka di! roper mamma.

Ikke bare roper hun, men nå løper hun også, i full fart over skolegården og mot meg. Det er ingen steder jeg kan gjemme meg, og rett bak henne glir en gutt med el-sparkesykkel som ser ut som han er i ferd med å få latterkrampe. Jeg river til meg matpakka og hveser noen uhørbart, før hun snur og endelig forsvinner ut av skolegården. Jeg røsker døren brått til meg. Den treffer meg midt i pannen, slik at jeg mister matpakka på bakken.

– Skal jeg hjelpe deg? spør han fyren som akkurat har låst fast sykkelen sin.

Brunt hår, brune øyne og pent smil. Nei! Jeg legger ikke merke til sånne ting lenger. Jeg rister iherdig på hodet. Snakk om å forsvinne stille inn i mengden!

Da jeg følger etter de andre inn i klasserommet, skjønner jeg raskt at jeg uansett ikke kommer til å blende inn på denne skolen. Alle jentene har skuldervesker, ikke sekk, sånn som meg, og ingen har luer. De har nyfønet, mykt bølget hår. Selv om det er iskaldt! Nei, jeg glir ikke inn på noen som helst måte her jeg kommer med sekk og lue med tilhørende luesveis. Da jeg kommer inn i klasserommet, blir jeg bare stående og stirre som en idiot mens de andre setter seg ved pulten. Blikkene fra klassen gløder i nakken min. Jeg ser at læreren sier noe, men kroppen min gjennomgår en eller annen form for teknisk svikt, så det er bare øynene mine som virker, ikke ørene. Gudskjelov peker læreren med hele armen, så jeg setter meg ned på den ledige stolen armen peker på. Det føles som hele gulvet er lava, helt på ekte.

I lillefri flokker jentene i klassen seg rundt meg som om de er duer, og jeg er en pose med gammelt brød. Og ja, de to overlegne som jeg så utenfor skoleporten er de første som pirker i meg. Jeg husker ikke hva de heter, men de vil tydeligvis vite alt. Først de vanlige tingene, om jeg spiller håndball eller fotball (jeg gjør ingen av delene). Så lener de seg fram og titter lurt på hverandre før de stiller det spørsmålet som tydeligvis er det aller viktigste.

De vil vite om det var noen kjekke gutter i den gamle klassen min, eller om jeg har en crush eller en type. Underforstått: Har jeg kyssa?

– Alle vi jentene i klassen har det, sier de og nikker før de tar seg i det. – Alle, bortsett fra Telia, da, sier de og ruller med øynene.

De gjør en vag hodebevegelse mot en høy jente som står for seg selv og skroller på mobilen og later som hun ikke følger med. Telia? Hva slags navn er det egentlig?

– Men har du det? Har du kyssa? gjentar hun ene som ikke er så overlegen lenger, bare sykt nysgjerrig.

Jeg har ikke lyst til å svare. Kanskje jeg burde si «ja», så jeg ikke ender opp alene som Telia? Jeg vil ikke bli helt loner heller. Men jeg vil ikke snakke om sånne ting!

I stedet nikker jeg vagt med hodet og lar blikket mitt gli bort på loneren med mobilen.

Kanskje Telia merker at jeg ser i hennes retning, for plutselig titter hun opp. Hun møter blikket mitt og smiler forsiktig, mens jeg forter meg å se en annen vei.

Neste time er KRLE. Læreren er fortsatt Dilani, og hun smiler tålmodig selv om klassen ormer seg og bråker lenge etter at timen har begynt.

– Da skal dere få jobbe litt med christmas-challengen! Dere som allerede har en partner, setter dere sammen, sier Dilani, og før hun har sagt ferdig den setningen, har skrapingen av stoler og flyttingen av rumper begynt.

Hun trekker en krakk bort mot stolen min, kroker seg ned på den og forklarer hva oppgaven går ut på.

– For å få full måloppnåelse må man gjøre minst fem hyggelige ting eller gode gjerninger fram mot jul. Rapporten leveres over nyttår. Det er derfor vi kaller det «christmas challenge», forklarer Dilani.

Jeg ser meg forsiktig rundt i klasserommet, spent på hvem jeg skal samarbeide med. De fleste sitter allerede to og to og har stukket hodene sammen.

– Telia har ingen partner, sier Dilani, og smiler. – Dere to kan samarbeide. Telia?

Dilani roper bort til Telia. Hun spretter opp som et lite barnehagebarn som later som hun er en soldat i givakt. Jeg synes jeg hører noen mumle noe fra bak i klassen et sted, men får ikke med meg hva det er før jeg hører fnisingen som følger. Selvfølgelig skal jeg samarbeide med henne. Hun som sto helt alene. Som de andre ler av. Snakk om å gli inn.

Før jeg rekker å tenke en eneste tanke til, hører jeg en høy og skjærende lyd som nærmer seg. Telia trekker stolen langs gulvet, uten å løfte den. Da hun setter seg ned, tett inntil meg, brer hun arkene sine utover hele pulten.

– Vi har ikke et sekund å miste, sier hun.

– Har vi ikke? spør jeg.

– Nei, for vi to skal satse. Vi skal få seks i KRLE, sier hun og gnir hendene sammen som et ivrig ekorn.

Og for evig og alltid være de største nerdene i klassen, tenker jeg.

Da det ringer ut til friminutt, og jeg har planer om å smette ut raskere enn lynet, griper Dilani tak i meg igjen.

– Jeg kom på en ting! Sal & Scene er det eneste valgfaget som har en ledig plass. Hvis du slenger deg med der, rekker du å få terminkarakter. To andre i klassen er med. Og en av dem er Telia, sier Dilani og slår hendene sammen.

Som på bestilling står Telia der, rett ved siden av meg. Dilani ser fra Telia til meg med et gledestrålende smil, som om hun forventer at jeg skal bli begeistret over muligheten til å få stå på en scene med totalt fremmede folk. Jeg sier ingenting. Det funker av og til med mamma. Men ikke med Dilani, tydeligvis.

– Flott! Da sier vi det sånn, sier hun og klapper meg lett på skulderen.

Det er ikke flott i det hele tatt! Folk som står på en scene, glir ikke stille inn. De skiller seg ut med vilje. Og så må de ta konsekvensene.

Telia tyr til spionasje i jakten på en ny venn

Det er kanskje litt intenst å bare dukke opp hos noen man knapt kjenner på en fredag kveld, men jeg tenker sjansen er ganske god for at Zoé er hjemme og ikke har noe å gjøre. Det eneste problemet er at jeg ikke helt vet hvor hun bor. Eller, det vil si, jeg overhørte at hun sa til Dilani at hun bor i bygården rett overfor bakeren. Og nå står jeg rett utenfor den stengte bakeren og stirrer over mot andre siden av gaten. Det er dessverre flere gåter som må løses: Hvilken etasje hun bor i, for eksempel. Jeg tar noen kjappe bilder med mobilen, etasje for etasje, og prøver å ikke se altfor psykopatisk spion ut mens jeg skroller gjennom bildene. Ok. Telefonen er ubrukelig. Øynene er ubrukelige. Ingen av vinduene viser meg min nye bestevenn.

Jeg forsøker en mer aktiv tilnærming og krysser gaten. Med forsiktige skritt nærmer jeg meg inngangsdøren.

– Unnskyld!

Jeg skvetter til da en mann med barnevogn prøver å komme forbi meg.

Han fikler med nøklene til bygården og åpner døren. Døren hennes er åpen! Jeg spretter fram og holder døren, selv om han allerede nesten er helt inne med vognen.

– Unnskyld, men bor det en jente som heter Zoé her? spør jeg.

Han løfter babyen ut av en stor, boblete sovepose.

– Nei, dessverre. Vi er de eneste med barn i denne oppgangen, sier han.

– Å, sier jeg. – Ingen andre barn eller ungdommer?

Det var kanskje ikke en god sjanse likevel. Det var til og med antakeligvis en ganske dårlig sjanse. – Kanskje det er hun i fjerde? Grethe har kommet på sykehus, så jeg tror det bor noen slektninger der nå.

– Takk! roper jeg etter mannen som er i ferd med å forsvinne oppover trappene med en enorm mengde bæreposer og babyen klemt inntil seg.

Jeg sier navnet på bestemoren inni meg flere ganger på rams, så jeg ikke skal glemme det. Grethe, Grethe, Grethe, Grethe.

Nå snakker vi! Jeg er på innsiden, og jeg har et navn. Men det er klart: Vanlige gjester ringer på døren. Ingen grunn til å skremme vannet av Zoé heller!

Jeg holder døren på gløtt mens jeg leter etter navnet til denne Grethe. Der! Lett.

Jeg trykker hardt og lenge, for man vet aldri hvor godt disse tingene funker. Vedlikehold er en kunst, pleier pappa å si.

Ingenting skjer.

Er ringeklokka ødelagt? Jeg ringer på en gang til med en meget bestemt pekefinger.

Det kan også hende at de ikke er hjemme. At hun og moren besøker bestemoren på sykehuset, for eksempel.

Jeg kjenner at håpet begynner å svinne. Kanskje jeg ikke får truffet henne i dag. Kanskje jeg ikke får kapret henne før de andre. Jeg ringer på en siste gang. Leeeeenge. Så spraker det i dørtelefonen. Jeg teller til ti. Til tjue.

Og så går jeg hvis hun ikke …

– Hallo?