OTTO ULSETH

IVERS

UTEN NÅDE

Om forfatteren

OTTO ULSETH (f. 1957) er journalist, fotballtrener og forfatter. Han har tidligere bl.a. utgitt bøker om og med Oddvar Brå, Drillo, Petter Northug, Nils Arne Eggen og Åge Aleksandersen. Ulseth er medarbeider og medeier i trenings- og konsulentselskapet Avantas Aktiv.

Om boken

Odd Iversen er en legende. Han spilte uten nåde, han levde uten nåde. Og ble en helt for generasjoner av fotballfans. «Æ score tre», kunne Ivers utbasunere før kampstart, og han holdt det han lovet. Matchvinnermålet borte mot Frankrike i 1968 er skrevet inn i fotballhistorien med gullskrift, det samme er de 30 scoringene på 18 kamper for Rosenborg i samme sesong.

Odd Iversen var en av Europas beste spisser, storklubber som Ajax, Glasgow Rangers og PSV Eindhoven var ute etter ham. Men en skjebnesvanger kneskade gjorde at han aldri ble den internasjonale stjernespilleren han kunne blitt.

Bak den selvsikre fasaden var det en annen Ivers som ikke klarte å kontrollere hverdagslivet like elegant som lærkula.  Etter 18 år i RBK, Racing Mechelen, Vålerenga og på landslaget ventet tunge dager vekk fra flomlyset. Rosenborg fikk ham hjem til Brakka og klubben han elsket. Skader og en ustabil livsførsel preget ham, men han klaget aldri. Han var Ivers helt til det siste.

Tilbakemeldinger vedrørende denne boken kan sendes til ebok@aschehoug.no

© 2023 H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard), Oslo

www.aschehoug.no

Omslagsdesign: Erlend Askhov

Omslagsfoto: NTB

Tilrettelagt for EPUB av Type-it AS, Trondheim 2023

ISBN 978-82-03-39944-2

Januar 1992

Det satt en underlig krumbøyd en ved et vindusbord på Kroa på Strandhotellet i Gjøvik. Han forstyrret ingen, men du kunne ane at det ikke skulle mye mer enn et blikk eller en uheldig replikk til for å tenne sinnet i ham. Alle visste at han kunne snerre. Det skjedde oftere enn før. Folk holdt avstand.

Han kjente alle som gikk der, det var de samme hver dag, og ikke minst: Alle kjente ham. Det gikk mot slutten for Kroa, og kanskje også for ham. Tidens tann hadde gnagd på dem begge. Møblene var slitte. Han var tydelig sliten. Møblene var brunsvidde. Det var ikke han. Det luktet gammelt av både Kroa og mannen.

Mannen leste lokalavisa Oppland Arbeiderblad, der hovedoppslaget var at fødeavdelingen ved Gjøvik fylkessykehus var truet av nedleggelse. De ansatte var nektet å uttale seg. Han brydde seg ikke, men leste hvert ord. Med litt større interesse registrerte han at håndballspilleren Tonje Sagstuen kunne være på vei til Faaberg. Han skylte ned den opplysningen med en slurk øl. Glasset var tomt. Et blikk mot baren var nok. Det kom en ny.

Han leste at det hadde vært tyver på Biri, og at det var meldt skiftende bris, oppholdsvær. Nyheten om at begge kombinertbrødrene Elden var tatt ut til OL, feiret han med en ny slurk. Skrautvål håpet å få eget postkontor. Tankene gikk til langrennsløperen Inger Helene Nybråten. Han brukte god tid på tippesidene. Manchester United toppet, og Southampton lå sist på tabellen. Han irriterte seg fortsatt over den corneren i bortekampen mot Southampton i 1969. Ville alt vært annerledes da, om Bjørn Rime hadde headet den i mål og Rosenborg hadde vært videre i Europacupen? Kanskje han hadde havnet i England?

Odd Iversen het mannen som satt der. Han var midtveis i 40-årene, men de som ikke visste hvem han var, ville anslått ham til å være adskillig eldre. Det ble sagt at han var en vill krabat i sin ungdom, men det var bare delvis riktig. På idrettsarenaen, ja. Ellers var han en forsiktig gutt som heller gikk i ett med omgivelsene. Det gjorde han her han satt nå også. Han var blitt som et møbel på Kroa. Men han skilte seg fra dem på fargen. Huden hans var kritthvit.

Han snudde seg mot nabobordet og fant VG fra dagen før. Mest av gammel vane bladde han rolig fra side til side, leste hele artikler uten lenger å registrere hva som sto. Det gikk litt saktere gjennom sportssidene. Det var som om han måtte ta seg tid til å fordøye stoffet. Pål Lydersen var skadet, og Terje Langli ville gå første-etappen i OL-stafetten. Erik Thorstvedt hadde spilt glimrende.

Maradona ville legge opp og flytte til Florida, bort fra alle folkene som «prater for mye om meg». Maradona måtte bare ringe hvis han ville vite mer om hvordan det føltes.

Hvis Odd tenkte på hvordan det kunne gått, og det hendte at han gjorde det, om han hadde reist til Skottland, eller om han hadde vært modigere da tilbudene kom fra de andre storklubbene, så kunne han tidligere sture en dag eller to. Nå klarte han ikke å riste det av seg lenger. Han satt alene med sorgen. Når han dukket ned i den og svømte rundt der nede, var han ikke alltid like sikker på om han egentlig ville opp igjen.

Det hendte at en modig sjel våget seg bort til ham:

– Den scoringa i Strasbourg … mot Frankrike …

Det var et forsøk på å få ham i tale. Tidligere hendte det at han tok imot den invitten. Nå snerret den krumbøyde stadig oftere tilbake.

– Ja da, jeg har hørt om den!

Den hadde til og med utløst krav om at kulturministeren i Frankrike måtte gå av. Han tenkte kanskje på den her han satt, men han gadd ikke snakke om det.

Han satt helst alene med sin halvliter, hvis ikke det skulle skje som hendte en gang iblant, og som snart var det eneste som kunne åpne ham opp: at hans gamle venn Bjørn Rime var i byen for å besøke faren sin. Da stakk han alltid innom. Kanskje satt han her bare i håp om at akkurat det skulle skje? Han tøyde ventetida med en ny halvliter. Og om ikke Bjørn kom i dag, var han kanskje her i morgen, eller i neste uke.

Hvis det ble noen morgendag eller ny uke.

Den krumbøyde så på trafikken utafor, på folkene inni bilene som visste hvor de skulle, menneskene på fortauet som gikk målbevisst dit de hadde tenkt seg. Selv skulle han ingen steder lenger. Mye hadde han opplevd, enda mer hadde han mistet, men kanskje var det best det gikk som det gikk? Han var i alle fall ikke til bry for noen. Han visste at barna hadde det bra. Eldstesønn Tor Odd var av og til på besøk. Det var alltid stas.

Odd Iversen var kanskje Europas beste spiss. Hva var det den engelske landslagstreneren Bobby Robson hadde sagt om ham? Var det ikke nettopp de ordene han hadde brukt: «Europas beste spiss»? Et smil flerret ansiktet. Og George Curtis, salige Curtis: «Det finnes kanskje noen i England som skyter like bra med høyrefoten, og du kan finne en som er like god med venstre og kanskje også en hodespiller på samme nivå. Du finner ingen som Odd, som har alt dette!»

Her satt han nå, krumbøyd over sin øl, i gjengjeldelsens time. Han hadde fått igjen med renter. Hva mer ventet han på? Ingenting. Han skyldte ikke på noen andre enn seg selv. Han hadde seg selv å takke, og å klandre.

Bare én mann kunne han føle bitterhet overfor: den belgiske legen. Han som opererte med kniv og gaffel. Han som ødela alt. Han som gjorde ham fotballinvalid.

Men Odd Iversen spilte i ti år etter denne feiloperasjonen, hadde store dager i Vålerenga og gode tider enda en gang i Rosenborg. Han hadde ingenting å klage på. Han gjorde heller ikke det.

Han ba bare om å få være i fred. Det fikk han stort sett, i alle fall såpass tidlig på kvelden.

Odd Iversen vinket til seg enda en pils. Og ventet på at det skulle kveldes.

Gutan i gata

«Flisa», som de kalte ham, hadde akkurat flyttet inn i Weidemannsveien 4 på Rosenborg. Familien var kommet dit fra Hospitalsløkkan, som var midt i byen. Han skulle begynne i femte klasse på Bispehaugen skole. Det var nesten på landet. Han skulle skrives inn på skolen som «Svein Egil Davidsen», for det hadde presten sagt at han het, men han var og forble «Flisa», enten han bodde på Hospitalsløkkan eller i Weidemannsveien.

Oppnavnet kunne ha med størrelsen å gjøre. Det gjorde det ikke lettere å skifte miljø. «Flisa» liksom, hvem ville bli venn med en som ble omtalt som det? Han sto utafor K. Krogstad kolonial i Nedre Bakklandet 61, en butikk som var presset inn i trehusbebyggelsen noen hundre meter unna den nye heimen hans. Han utforsket det ytre nærområdet. Krogstad hadde solgt brød og matvarer i 50 år, og naturligvis smågodt, eller «snavvel» som ungene i Trondheim kalte det. Flisa hadde ikke penger til å kjøpe seg noe. Det var flere uker til skolen begynte. Han hadde ikke trodd at han noen gang skulle lengte etter det.

En guttunge kom gående oppover gata. Han hadde en ball under arma, en «lærvball» som de kalte det, med snøring. Hvis du skulle heade den ballen, skulle du passe på å unngå knuten. Og var det regn og ballen var fuktig, skulle du overhodet ikke heade den.

Guttungen nærmet seg. Han søkte forsiktig kontakt med han som sto utafor butikken. Stoppet litt nølende opp da han var bare noen meter unna.

– Hei!

– Hei!

Noen sekunders pause. Ingen visste om de skulle si noe mer, og eventuelt hva det skulle være. Men han som kom gående med ballen under arma, hadde bruk for hjelp. Han søkte en som kunne skyte.

– Vil du bli med å skjøt på mæ?

Han var keeper, og visste hvor det i så fall skulle foregå: foran et plankegjerde ovenfor Bispehaugen-skolen, en enorm bygning som liksom voktet over Trondheim, og der de elevene som fikk plass på vindusrekka, lett kunne drømme seg bort i timene. På skolens overside var det ingen risiko for at ballen kom bort. Plankegjerdet av stakitt rundt inngangen til skolegården sørget for at den alltid kom tilbake, selv om keeperen ikke reddet eller skuddet gikk utafor.

– Rett opp Bakkegata og bortover Øvre Møllenberggata, forklarte den nye.

Jo da, Flisa visste hvor skolen lå, han skulle jo snart begynne der, og han ble med. Han hadde ingenting annet å gjøre. Han var ikke fotballspiller, men han andre var ikke større enn ham selv, kanskje til og med mindre.

– Hvilken klasse går du i?

– Skal begynne i femteklassen.

Her snakket vi kanskje om en klassekamerat?

– Det skal jeg også. Du kan bare kalle meg Flisa.

– Odd her. Eller Odd Helge. Men de kaller meg «Rauen».

Han vrengte øynene oppover for å forklare hvorfor. Han var rødhåret. Liten og rødhåret. Flisa kjente at han ble litt oppmuntret.

Flisa var ikke fotballspiller, men han skjøt såpass at Rauen fikk gjøre det han var kommet for: å slenge seg. Skulle du stå i mål, måtte du kunne slenge deg, til venstre eller til høyre. Flisa skjøt til høyre, ganske hardt. Odd var som en tiger. Flisa skjøt til venstre, ganske hardt. Odd fanget ballen med klørne. Flisa var imponert. Hvordan kunne en som ennå ikke hadde begynt i femteklassen, være så spretten, så kjapp, så smidig?

– Du skyter godt! sa Odd – før Flisa overhodet hadde sagt ett eneste ord om han som sto i mål. Han visste ikke hva han skulle si.

– Tja … jeg har ikke spilt så mye fotball. Du er god i mål.

– Takk. Jeg trener hver dag, særlig nå som jeg har fått meg ordentlig ball. Papirballene til morsan varte ikke lenge, i hvert fall ikke hvis det regnet. Pappa spilte på Ørn før. Der hadde de én ball, på tre lag.

De satte seg ned inntil plankegjerdet, side om side, med ballen mellom seg. Det var godt å sitte med ryggen mot gjerdet.

– Hvor bor du?

Rauen snudde seg og pekte:

– I Rosenborggata nummer 13, rett borti der!

– Jeg bor i Weidemannsveien 4, like ved!

– Jeg går i C-klassen, fortalte Rauen.

– Jeg skal begynne i A.

– Men du må melde deg inn i Trond.

– Trond?

– Det er fotballaget.

– Da må jeg begynne å trene.

– Vi starter nå. Jeg skal vise deg.

De begynte med en pasningsøvelse som Odd hadde lært seg, annenhver gang med venstre- og høyrefot, holde ballen i gang, ta imot med innsida av den ene foten, returnere den med innsida av den andre, på første «tøtsjet» som Odd kalte det. Flisa hadde aldri hørt om det. På Hospitalsløkkan drev de med friidrett og ski.

Odd slapp aldri ballen forbi seg, og var nesten like god med venstre- som med høyrefoten.

– Det er farsan som har lært meg det, forklarte han. Jeg har trent med en ballong hjemme.

– Inne?

– Ja. Mye lettere det. Til slutt ble jeg nesten like god med begge føttene. Måtte jo være det for å ta Gullballen.

– Gullballen?

– Har du ikke hørt om den? Jeg har tatt både bronse-, sølv- og gullballen, enda jeg er bare elleve år. Du må egentlig være tolv for i det hele tatt å begynne med bronseballen. Det sto i avisa at jeg er den yngste i hele Norge som har tatt gullballen.

– Hvorfor står du i mål da?

– Det er så artig å slenge seg. Men jeg tror kanskje at jeg skal bli utespiller.

– Hvorfor fikk du lov å ta den der gullballen når du ikke var gammel nok?

– Jeg vet ikke. Jeg sto og så på, og vippet kanskje litt for meg selv da noen storunger holdt på på Rosenborg-banen. Så kom det en fyr bort til meg og sa at han kom fra Fotballforbundet, og lurte på om ikke jeg også ville prøve. Jeg sa at jeg var bare ni år, men han lot meg prøve likevel. Så klarte jeg det.

– Var det vanskelig?

– Det vanskeligste da jeg tok bronseballen, var 60-meteren. Jeg måtte løpe den på 10,2, og det var ikke så lett på de føttene her, gliste Odd og så nedover seg selv. Det var ikke langt ned.

Det var som om han hadde noe å hevne. Han hevdet seg, selv om han var liten av vekst. Flisa var ikke store karen han heller. Skjebnefellesskap. Flisa og Rauen.

– Gullballen, da?

– Først måtte jeg ta sølvballen.

– Var den vanskelig?

– Sølv var ganske lett, men jeg slet litt med det de kalte «langt spark» til gull. Der skal en treffe inni midtsirkelen fra 25 meter, fem forsøk med hver fot, og du må ha sju treff. Men jeg klarte det …

– Vippinga, da?

– Det var enkelt. 50 ganger for gullballen, og du må skifte kroppsdel for hver gang, høyre og venstre fot, eller hodet.

– Er det lov å bruke låret?

– Ja, det er lov.

Flisa hadde fått seg en kompis som hadde vært i avisa.

– I morgen drar vi oppi Småbergan og spiller, ropte Odd da de skiltes den kvelden.

Flisa var ikke så sikker på det. Han kunne ikke spille fotball.

Neste dag sto Odd på trappa i Weidemannsveien. Han hadde ballen med. De skulle i Småbergan, som Odd hadde avtalt. På dette parkområdet mellom Kristiansten festning og Rosenborg hadde det vært plen siden slutten av forrige århundre. Ikke opparbeidet som fotballbane, men mer enn bra nok for løkkefotball, og ikke minst: Der var det alltid flere å spille fotball med. Flisa var ennå ikke fotballspiller, og visste ikke engang at han skulle bli det, men han løp fort. Odd sørget for at de kom på samme lag, og han var suveren teknisk. Det virket som om han skjønte når Flisa kom til å løpe. Gang på gang spilte han frem den nye bestekameraten sin.

Dagen etter det igjen hadde de med seg matpakke og saft. Også Flisa var blitt fotballspiller, og de hadde ikke tid til å dra hjem midt i økta.

«Storungan» som Odd hadde fortalt om, som holdt på med merkeprøver under kyndig veiledning av Fotballforbundets Ragnar Pedersen, begynte det siste året på Bispehaugen da Flisa kom til bydelen. De var 14 år gamle og på vei ut i verden. Odd hadde vært mye sammen med dem. I egen gate gikk det ikke på alder. Der var du uansett trygg, også Odd, som var av de yngste, og desidert den minste, og egentlig beskjeden, men han var en fabelaktig bassespiller og fotballkeeper. Han var en av gutta i gata.

Basse er et trøndersk spill med en «ball» som er bundet sammen av små strimler av oppklipte sykkelslanger. Her har hver spiller en oppmerket ring på bakken å forsvare; det er om å gjøre å få ballen ned i en annens ring, med beina eller hodet, og unngå at den havner i egen. Her var Odd konge, selv sammen med de eldre guttene.

Gatekampene gikk friskt. Gutta i gata sloss med de i nabogata, eller de truet med å gjøre det. Var du så uheldig at du ble fanget mens du var utafor eget revir, kunne det gå deg ille. Var du heldig, slapp du unna med to–tre friske «ørtæver», harde slag med flat hånd i ansiktet. I verste fall fikk du regelrett rundjuling.

De fleste fedrene jobbet på Ørens Mek Værksted eller Trondhjems Mekaniske Værksted (TMV) på Nedre Elvehavn. Begge virksomhetene var etablert på slutten av 1800-tallet, de var naboer, og de var i samme bransje: skipsbygging. TMV bygget de største båtene. Ørens produserte også ovner. Det var hjørnesteinsbedrifter i Trondheim. På lønningsdagen var de fleste mødrene opptatt av å fange inn mannfolka som jobbet der, før pengene ble brukt på øl. De lyktes ikke alltid med det.

Odd Iversen var født i november 1945 og vokste opp i et klassisk arbeidermiljø, på godt og vondt. Det var mye solidaritet, i egen gate, når det var nødvendig i eget område, i egen stand og fagforening. Men det var også mye fyll, bråk og spetakkel.

Det var ingen av ungene som hadde hørt om lommepenger. Skulle du ha noe, måtte du stjele det, og det begrenset seg ikke til epleslang. Skulle du finne på noe ekstra moro, så kunne det være å tenne på en postkasse, eller du kunne dra til byen, som Odd og den to år eldre kameraten Jan Hårstad gjorde, for å stjele frimerker hos Mox-Næss bokhandel. Ved en anledning ble de tatt av politiet, lempet inn i svartemarja og kjørt noen hundre meter borti gata for en alvorsprat. Guttene var ti og tolv år gamle, og ikke spesielt tøffe i en sånn situasjon. Onkel Politi behandlet dem på en bestemt, men effektiv måte. Jan stjal aldri mer. Opplevelsen satte spor også i Odd, men kanskje ikke dype nok.

Mindre inntrykk gjorde det da en voksen person i nabolaget tok tak i dem og klasket hodene deres sammen slik at Jan fikk hjernerystelse. Foreldrene hans ville gå videre med saken, men Odds mamma Hjørdis syntes ikke det var noe å lage oppstyr for. Hun ville vel ikke ha mer bråk enn nødvendig.

Det hendte at det gikk høylytt for seg hjemme hos familien Iversen. Da kunne ungene på gata utafor høre mamma Hjørdis, men det ante dem at det var en annen som var opphavet til «diskusjonen». Odd arvet nok fotballgener fra faren, og en dose nordnorsk temperament fra mora.

I godt voksen alder sa Odd at det var «verken verre eller bedre hjemme hos meg enn hos de andre». Han fremhevet gjerne far Tors betydning for at han ble fotballspiller. Noe rett hadde han i det, for hvis faren på noe område var et forbilde, så måtte det være på fotballbanen. Men Odd hadde trolig behov for å skjønnmale situasjonen i hjemmet.

Odd Iversen hadde i stor grad seg selv å takke for at han ble den han ble.

Han var tøff nok når han var i gata sammen med eldre kompiser. Der fikk han anerkjennelse forferdighetene med bassen og fotballen. Men den Odd Iversen Flisa ble kjent med, hadde behov for å ha ballen under arma, eller eventuelt holde den i lufta med føttene, for å føle seg komfortabel. Det ga ekstra trygghet at det kom en utenfra som var like liten som ham, og ble kompis med ham som hadde bodd der hele livet, men helst vendte seg innover i seg selv. For unge Odd var innadvendt. Han søkte tryggheten i sitt eget indre landskap, og delte nødig tankene sine med kompisene.

Landets yngste gullballvinner trengte støtte for å ta ordet i kameratflokken. I klasserommet hadde han det best hvis han klarte å gjøre seg nesten usynlig. Der hadde han ikke engang Flisa å støtte seg på. I den grad de overhodet snakket om skolearbeidet, så var de enige om at det ikke var så viktig. De gjorde det de måtte, og de brukte ikke mer tid enn høyst nødvendig på leksene.

Odd Iversen hadde «lett for det», han tok ting fort, også de boklige. Det var det ingen som sa til ham. Det var i den tida det viktigste var at du fikk beskjed om det du ikke var flink til.

Det gikk nesten 1300 elever på Bispehaugen midt på 1950-tallet, seks klasser på hvert trinn, tre gutteklasser, tre jenteklasser. Det var byens største skole, og på mange måter den mest ubarmhjertige. Den som i flere år ble omtalt som skolens store helt, var en tidligere elev som hadde banket en lærer. Men stort sett var det ungene som sloss seg imellom, og det gjorde de ofte. Odds kamerat Jan Hårstad ble av den grunn truet med overflytting til Stavne skole, «for gutter som skulker, viser oppsetsighet eller har rotet seg opp i ting som gjør det ønskelig å ha dem under særlig oppsyn», som avisa Nidaros beskrev den.

Alle gutter i Trondheim hadde hørt om Stavne, «Trollskolen» som den ofte ble kalt. Faren til Jan Hårstad skrev brev, lovet bot og bedring, og fikk hindret at sønnen ble sendt dit. Etterpå flyttet familien til vestsida av byen. Jan begynte på Åsveien skole, i en bydel preget av et borgerlig miljø, var fortsatt interessert i fotball, men også i bøker og teater, og fikk seg jobb som lærling på Trøndelag Teater i 1960. Han forsvant ut av Odds liv.

Det skulle gå nesten 30 år før han og Odd gjenopptok kontakten.

Det var egen tannklinikk på Bispehaugen, og det manglet ikke på historier om hva som foregikk der. Det var vanlig med sirup som pålegg på brødskiva, og ikke uvanlig med både ti og tjue hull i tennene. Boringa foregikk uten bedøvelse, og ingen hadde ennå hørt om vannbor. Det hendte at elevene reiv seg løs fra tannlegestolen og flyktet bortover korridorene med tannlegen etter seg. Noen besvimte på venteværelset.

Mest kjent var Bispehaugen for korpset sitt, «Småbispan», som alle i Trøndelag regnet som verdens beste skolemusikkorps. Det bidro kanskje til å gi skolen et bedre ry enn den fortjente?

Odd og Flisa var i alle fall aldri aktuelle for å være med der, og ingen så dem noen gang på lesesalen der elevene kunne komme for å gjøre lekser eller låne bøker om ettermiddagene. Det var et tilbud til de barna som ikke hadde så god plass hjemme. Odd og Flisa var i målgruppa, men hva hadde de innendørs å gjøre hvis de ikke skulle sove? Skolearbeid fikk de nok av i timene. Det gikk rykter om at du kunne havne på Bakklandskolen, som et alternativ til Stavne hvis du slurvet med leksene. Det var en skole for de «tilbakestående» som det ble sagt. Trusselen gjorde ikke inntrykk på dem.

Det eneste som kunne få dem til å trekke innendørs på ettermiddags- eller kveldstid, var hvis de på en eller annen merkelig måte fikk tak i penger for å komme seg inn på en westernfilm på Rosendal kino, eller eventuelt en med Helan og Halvan.

Fotball var ikke tillatt i friminuttene. Da gikk det i basse, som var god fotballtrening. De som var best i basse, spilte ofte på skolelaget i fotball.

Skolekampene i fotball var store begivenheter i 1950- og 60-årene. De kunne samle tusenvis av tilskuere. Odd var reservekeeper på skolelaget i 1957, men året etter var det ingen tvil om hvem som skulle stå i mål. Flisa hadde for lengst blitt fotballspiller, til hverdags i Trond, og hadde spilt seg til en plass på vingen på skolelaget.

Far Tor møtte opp på kampene. Det var ingen selvfølge at foreldrene gjorde det. De hadde mye annet å holde på med. Men Tor var interessert. Han hadde selv spilt senterhalf på Ørn, og snakket ofte om da de var på oppvisningsturné i Nord-Norge og Nord-Sverige i 1939. Det var tross alt han som hadde prentet inn i sønnen betydningen av å være god med begge beina.

Det er et bilde av Tor i boka Norske fotballspillere, som ble redigert av selveste Arne Brustad, en av heltene på Bronselaget fra 1936.

Odd vokste alltid litt når faren dukket opp, men han krympet seg og lot som om han ikke så det når faren forsøkte å skjule at han trakk frem ei lerke fra veska si for å ta seg en støyt. De andre guttene hvisket om det, men alle forsøkte å skåne Odd, som skjønte hva de snakket om.

I 1958 avanserte Bispehaugen i rundene. I semifinalen ventet Singsaker, som hadde et meget godt lag. Det ble 1–1 og omkamp. Der ble det 2–2 og ny omkamp. Da vant Bispehaugen 3–0, og Odd briljerte i mål, ved blant annet å ta baklengs salto og holde ballen i fast grep.

I finalen på Rosenborg-banen møtte de Berg, foran 2500 tilskuere. Tverrliggeren på målene ble senket av hensyn til Bispehaugens kortvokste keeper. Berg så ut som det klart beste laget før pause, og ledet 2–0, men ifølge avisreferatet ble Bispehaugen holdt delvis inne i kampen takket være sin briljante keeper Odd Iversen. Han hadde sola i øynene, og 0–2-målet skrenset i en medspiller slik at han ble satt ut av spill.

I andre omgang spilte Bispehaugen med sola i ryggen. Etter det som må ha vært en formidabel pauseprat av lærer Linhjell, for gutta «gnistret av pågangsmot», som det sto i Adressa, ble det seier 3–2. Finalelagene ble invitert på fotballkretsens regning på boller og brus på Astoria. Da var det stas å sitte ved vinnerbordet, og tilsvarende forsmedelig å være blant taperne. Men det var enda verre å være tapende semifinalist. De gutta fikk verken boller eller brus, og på Astoria kom de ikke innenfor dørstokken.

Lærer Linhjell var så fornøyd med guttene sine i dagene etter finalen at han i et øyeblikk av antatt overmot utfordret vinnerskolen i Oslo, som var Lilleborg, til et slags mesternes mestermøte på Trondheim Stadion året etter. Det ble spekulert på om Oslo-laget kunne vinne tosifret.

Det var ikke likt ham å spørre om noe som helst, men selvtilliten på fotballbanen var tross alt god, så Odd Iversen gikk til lærer Linhjell:

– Trur du æ kan få spæll ut? Som senter?

Lærer Linhjell hadde sett nok til å forstå at for lagets beste kunne Odd få spille der han helst ville.

– Det ordner seg. Bjørn [Sørli] er jo en utmerket keeper, og kan ta over den plassen.

– Takk, lærer. Da skal jeg sørge for at vi får mål, gliste Odd.

Hadde noen hørt ham uttale seg så bråkjekt før?

Ingen fotballspillende guttunge i Trondheim kunne være upåvirket av å løpe ut til viktig kamp på Trondheim Stadion på Øya. Det var byens hovedarena for idrett, og hadde vært det til alle tider, med store skøyteløp, norske mesterskap i friidrett og til og med en NM-finale i fotball, mellom Frigg og Ørn i 1916. Bispehaugen-gutta kom ut fra garderobebygget i søndre sving og fikk applaus fra den staselige overbygde tribunen på sin høyre side. Der satt skolekamerater og noen foreldre, onkler og tanter og byens fotball- og idrettsinteresserte. Banen var nysloddet. Det var som å entre Ullevaal Stadion til cupfinale.

Det var høytid. Det var alvor. Men Odd tøylet nervene, og gjorde som han hadde lovet lærer Linhjell. Flisa scoret det andre målet. Bispehaugen vant 2–0. Lilleborg-gutta kunne ikke begripe hva som hadde rammet dem – tape for et lag fra Trondheim?

Det gjorde noe med selvtilliten til alle fotballspillende gutter i byen, og Odd var begynt å bli en slags frontfigur for dem. Han var en av gutta det ble snakket om i byen, langt utafor Bispehaugen og Rosenborg-miljøet. Jevngamle på Kalvskinnet og i Ila, kanskje til og med på Byåsen og Heimdal, hadde hørt om denne makeløse keeperen som storspilte som senter mot Lilleborg fra Oslo. Han var visst god på skøyter også, og det ble sagt at han imponerte både i ishockey og håndball. Var han ikke til og med en dyktig skihopper? Tja … ikke etter at han tryna i Duedalen, og måtte kjøres hjem på spark.

Den høsten ble utvalgte gullballvinnere fra byen invitert til Sentrum kino for å vise triksene sine. I salen satt for det meste jevnaldrende gutter som skulle ønske det var de som sto på scenen. En av dem som gjorde det, var Odds senere lagkamerat Knut Jenssen, som lot seg imponere av en tynn, kortvokst gutt som hadde full kontroll. Han hadde tilsynelatende fått den største ballen, og han gjorde med den akkurat hva han ville. Knut og kompisene himlet med øynene. Da de et par år senere ble lagkamerater i RBK, visste han godt hvem Odd Iversen var.

Alle gjorde det.