MAGNUS HELGERUD

16 DAGER PÅ
LILLEHAMMER

Folkefest, pinsfeber og floker
Historien om OL 1994

Om forfatteren

MAGNUS HELGERUD (f. 1983) er utdannet idéhistoriker fra Universitetet i Oslo. Han er forfatter og spaltist i Aftenposten Innsikt, Weekendavisen og diverse andre magasiner og stolt innehaver av den offisielle OL-jakka fra 1994. Helgerud har gitt ut de kritikerroste bøkene Si meg hvor du reiser (2018) og Knytta til hytta (2020).

FOTO: ASTRID WALLER

Om boka

THE BEST OLYMPIC WINTER GAMES EVER!

OL på Lillehammer var et eventyr. I denne fargerike beretningen gjenopplever vi folkefesten og dramaet, dag for dag.

Er det utskjelte Tonya Harding som står bak overfallet på sin kunstløprival Nancy Kerrigan? Kan Espen Bredesen, jumbo under det foregående OL, vinne gull i hoppbakken? Vil Vladimir Smirnov, hele Norges favoritt-kasakhstaner, forbli den evige toer? Her møter vi også glemte helter som langrennsløperen fra Fiji, bobkjøreren som hadde kjempet seg forbi snikskyttere for å komme til lekene, og rørleggeren som gjorde forretningen sin om til OL-byens mest populære pub. Og vi får hilse på pinssamlere, pinsmafiaen og mannen som ble Lillehammers rikeste mens pinsfeberen herjet landet. Magnus Helgerud byr opp til lesefest proppet med nittitallsnostalgi, OL-kuriosa og idrettsminner som vil leve for alltid.

Til mine foreldre

Forfatteren har mottatt støtte fra Fritt Ord og Norsk faglitterær forfatter- og oversetterforening.

Tilbakemeldinger vedrørende denne boken kan sendes til ebok@aschehoug.no

© 2023 H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard), Oslo

www.aschehoug.no

Omslagsdesign: Trine + Kim

Omslagsfoto:
Calle Törnström / NTB (Kjetil André Aamodt)

Jan Greve / NTB (Espen Bredesen)

Lise Åserud / NTB (OL-ilden)

Erik Johansen/NTB (Stine Lise Hattestad)

Bjørn Sigurdson / NTB (Inger Helene Nybråten)

AP Photobase / NTB (Tonya Harding)

Tilbakemeldinger vedrørende denne boken kan sendes til ebok@aschehoug.no

Tilrettelagt for EPUB av Type-it AS, Trondheim 2023

ISBN 978-82-03-39945-9

«Mye gikk bedre i Norge i 1993. Det var flere som fikk arbeid. Gledelig var det også at rentene gikk så kraftig ned og at prisene øker lite. Mange ser lysere på situasjonen for egen økonomi. Med den usikkerheten mange har opplevet de siste årene, skal vi glede oss over at det nå ser ut til å gå bedre. Det fortjener vi.

Vi vet ikke hva 1994 vil by oss, men én ting vet vi: Det blir et idrettens år. (...) Om 42 dager tennes den olympiske ilden på Lillehammer. Det er 42 år siden sist vi var vertskap for vinter-OL.»

Statsminister Gro Harlem Brundtland,
nyttårstale 1. januar 1994

«Det norske sportspublikum har hatt ord på seg for å være både saklig og inspirerende. Det har alltid vist sunn begeistring for gode idrettsprestasjoner og oppmuntret selv dem som ikke har nådd til toppen. Det er å håpe at dette inntrykket også vil sitte igjen etter OL. La oss unngå overdreven sjåvinisme og usportslige ytringer overfor våre konkurrenter. Det settes store forventninger til våre idrettsutøvere og deres prestasjoner. Til en viss grad kan et forventningspress være positivt, men blir det for stort, kan det raskt få en negativ karakter. Vi vet at alle yter sitt beste og ønsker dem lykke til!»

Kong Harald, nyttårstale 31. desember 1993

Lørdag 12. februar

Historien om de verste dagene i Gerhard Heibergs liv.

– Det er vårt oppriktige ønske, at denne idrettsfest, skal gi et håp om internasjonal fred og forbrødring på tvers av alle landegrenser og religioner.

På sletta nedenfor Lysgårdsbakken står den pensjonerte eventyreren Thor Heyerdahl og skuespillerinnen Liv Ullmann. Mens snøen faller lett rundt dem, taler duoen til 30 000 hvitkledde tilskuere. TV-seere verden rundt gjør seg også klare til å overvære åpningsseremonien for de syttende olympiske vinterleker. I løpet av de neste ukene skal utøvere fra 67 nasjoner konkurrere mot hverandre på lille Lillehammer. Men før den olympiske ild skal tennes, og OL kan åpnes, har de to talerne altså et oppriktig ønske om at lekene skal bidra til fred og forbrødring.

På første rad på VIP-tribunen sitter Gerhard Heiberg. Da Lillehammer ble tildelt OL, høsten 1988, var Heiberg konsernsjef i sementindustrien. Ett år senere ble han oppringt av statsministeren, som spurte om han kunne være villig til å ta på seg en viktig oppgave for det norske folk. Etter det har Heiberg brukt all sin våkne tid på å planlegge en idretts- og folkefest. Men hans ferd frem mot dette øyeblikket har på ingen måte vært preget av fred og forbrødring. De siste ukene har OL-sjefen knapt sovet om natten. De siste dagene har vært de verste i Gerhard Heibergs liv.

Mens Liv Ullmann tar ordet, og taler med klar stemme om at det viktigste ikke er å vinne, men å delta, sitter Heiberg og tripper nervøst med føttene. Om en times tid skal en skihopper sette utfor kanten av 120-metersbakken, i 90 km/t, med en brennende fakkel i hånda. Et stunt som gikk fryktelig galt under generalprøven noen dager tidligere. Mannen som opprinnelig hadde fått i oppgave å hoppe med OL-ilden, ligger forslått på sykehuset. Og før dette fakkelhoppet skal Heiberg selv tale på fransk. Normalt sett er ikke dette noe problem for den verdensvante direktøren, men flere hundre millioner TV-seere og fransk fonetikk er en kombinertøvelse han aldri har vært med på. I lomma på den store, grå OL-jakken ligger en sammenbrettet jukselapp som han har båret rundt på i hele dag. I ledige øyeblikk har han sneket seg unna for å pugge på uttalen.

… nous espérons que ces Jeux olympiques ...

… vi håper at disse olympiske leker ...

Hvis det i det hele tatt blir noe OL, da. Heiberg er bekymret for at mannen som sitter to plasser bortenfor ham – spanjolen Juan Antonio Samaranch, president i Den internasjonale olympiske komité (IOC) – i morgen tidlig skal annonsere at lekene på Lillehammer er avlyst.

Han har ligget våken og sett for seg avisforsider med krigstyper: OL-floppen! Folkefesten avlyst. IOC flytter lekene til Calgary. På denne tiden i morgen befinner han seg kanskje i et selvpålagt eksil i Østerrike.

Da OL ble arrangert i Oslo vinteren 1952, var Gerhard Heiberg 12 år gammel. Faren hadde tatt ham med på Bislett Stadion for å se 10 000 meter på skøyter. I lomma hadde Gerhard med seg en notatbok full av skøytetider. I det øyeblikket Hjalmar «Hjallis» Andersen tok igjen parkameraten med en runde, tok hans vanligvis sindige far av seg hatten og kastet den ut over menneskemengden, i vill begeistring. Så fort det ble klart at «Hjallis» hadde tatt sitt tredje gull av tre mulige, hastet far og sønn Heiberg ut av portene på Bislett for å komme seg opp til alpinanlegget nedenfor Tryvann. Der fikk de oppleve en folkefest i strålende solskinn hvor Oslo-gutten Stein Eriksen tok sølv i herrenes slalåm. På lekenes nest siste dag stod far og sønn blant de 100 000 betalende tilskuerne i Holmenkollen. Arnfinn Bergmann og Torbjørn Falkanger seilte gjennom lufta med armene utstrakt, til gode stilkarakterer, mens Gerhard noterte lengder. Det ble dobbelt norsk. Gull til Bergmann, sølv til Falkanger.

Kanskje skulle Gerhard selv bli olympisk mester en dag? Det var i alle fall det faren dagdrømte om da de gikk ned fra Holmenkollen, sammen med tusenvis av lykkelige nordmenn i seiersrus. Gerhards farfar hadde vært en god skihopper, som vant Damenes pokal i Husebyrennet – en premie fra hovedstadens kvinner til «den kjækkeste skiløberen fra Christiania». Det var en slags fair play-pris som ble gitt til en utøver som oppførte seg på en sjarmerende og høflig måte under konkurransen. Gerhards far var pådriver for at junior skulle følge familietradisjonen og gjøre det stort i kombinert.

Men i årene etter Oslo-OL gikk Gerhard gjennom en total forandring. Treningsklærne ble byttet ut med trange, oppbrettede bukser, skistøvlene ble byttet ut med «traktorsko» med kjetting, og skøyterekordene til Hjallis ble erstattet med «Rock around the clock». Som den eneste fra Ullern, på Oslos vestkant, dro han på dans i Lærerinnelagets hus nede i sentrum. Han lot seg provosere av rikmannssønnene på skolen som slengte om seg med penger og store ord. Det endte med slåsskamper. Hopptreningen måtte vike for motorsykkelkjøring i hovedstadens gater. Gerhard ville heller være kubikksjarmør på Kontraskjæret enn å vinne Damenes pokal. Han var «gæren», som han selv likte å si det. Under et hopprenn satte han et så hardt nedslag at han, mer eller mindre med vilje, knuste begge hælene. Dermed var skikarrieren endelig over.

… nous espérons que ces Jeux olympiques ...

Siden Heiberg takket ja til å overta jobben som president i Lillehammer Olympiske Organisasjonskomité (LOOC), har konfliktene stått i kø. Under det første møtet han deltok på høsten 1989, ymtet fylkesordføreren i Oppland frempå om at de kanskje burde be IOC om lov til å utsette OL med ett år. De involverte kommunene hadde jo strengt tatt ikke kommet i gang med noe særlig, og hang allerede langt etter skjemaet.

– Klokka 16:00 presis, den 12. februar 1994, skal vi holde åpningsseremoni på Lillehammer, svarte Heiberg.

Med tjue års erfaring som leder har han blitt godt vant til uenighet, men de siste årene har Heiberg i perioder følt at han står i en personalkonflikt med fire og en halv million nordmenn. Hver og en har hatt klare meninger om hvordan OL bør arrangeres. Flere av dem har ment at lekene ikke bør finne sted i det hele tatt.

Heiberg har ikke hatt noe problem med å forstå at alt fra politikere til mannen i gata har meninger og innvendinger. Når du ber om å få bruke rundt åtte milliarder kroner av skattebetalernes penger, så sier det seg selv at du møter motstand. Men at 40 prosent av lillehamringene et års tid før lekene skulle være skeptiske til arrangementet, det hadde han ikke forventet. I tillegg har alle tenkelige og utenkelige problemer funnet veien til Heibergs kontor.

En lokal SV-politiker foreslo å droppe hele denne åpningsseremonien, og heller sende pengene til nødlidende og krigsofre i Somalia og Sarajevo.

Det ryktes at palestinske grupperinger planlegger terror under lekene som hevn mot Norge fordi vi var vertskap for fredssamtalene mellom Israel og Palestina.

Den greske OL-komiteen har truet med å holde igjen OL-flammen fra Olympia dersom den skal krysses med den norske ilden fra Morgedal. Heiberg har vært ute i avisene og svart grekerne med at i så fall vil han sende den norske marine ned til Hellas for å hente flammen. Da ble det bråk. Sjefen for åpnings- og avslutningsseremoniene, Olemic Thommessen, måtte reise til Athen to ganger i uka for å drive diplomati.

Amerikanske miljøorganisasjoner har tatt til orde for at stjerneutøvere som skøyteløper Dan Jansen, og lekenes hovedsponsor Coca-Cola, burde boikotte OL fordi Norge har begynt med kommersiell hvalfangst igjen. Hollywood-regissør Richard Donner har frontet kampanjen, som førte til en brevstorm mot Heiberg fra en rekke Hollywood-kjendiser. De hadde allerede lyktes i å få Burger King til å droppe norsk fisk.

Det ble ingen amerikansk boikott av lekene, og da Donner ble intervjuet i Stockholm, på vei til Lillehammer, lot han som ingenting. «Hollywood-boikott av Lillehammer-lekene? Jeg elsker Norge. Det er Gro Harlem Brundtland jeg forakter. Hun er til like stor skade for Norge som Quisling.» Dagen etter hadde Donners nye familiefilm Free Willy, som handler om vennskapet mellom en spekkhogger og en gategutt, premiere på norske kinoer.

Det er ikke bare Hollywood-kjendiser som har sendt klagebrev til Heiberg. Fanatiske abortmotstandere har fremsatt et krav om 16 abortfrie dager i Norge under OL. De fikk det ikke som de ville og har derfor truet med groteske markeringer under lekene. Videre har 16 kristne ledere undertegnet et brev og adressert det til Heiberg, hvor de har bedt ham innstendig om å fjerne Den olympiske hymne – ikke bare fra kveldens åpningsseremoni, men fra hele OL-programmet. For alltid. Hymnen ble skrevet allerede til de første moderne leker i 1896. Nå har den blitt oversatt til nynorsk av forfatteren Halldis Moren Vesaas, og skal synges av Sissel Kyrkjebø:

Ærverdige antikkens ånd

olympiske skapar,

du som verner desse leikane,

stig ned til oss og vis deg.

Ja, sprei ditt gylne lys ikring

vår jord og over din himmel

Problemet? Hymnen var utformet som en bønn til og tilbedelse av de gamle greske guder Zevs og Apollon, har de kristne lederne påpekt og bannlyst sangen som «avgudsdyrkelse og primitiv hedensk tenkning». Den brøt mot det første bud og var en måte å «sniklure en tilbedelse inn på det norske folk», ble det uttalt på Dagsrevyen. En bokhandler i Grimstad nektet å selge Sissels siste album fordi den inneholdt både denne sangen og kristne salmer. En biskop gjorde sitt beste for å male et bilde av en OL-sjef som bekjente seg til det hedenske.

Heiberg påpekte at hans egen datter var i ferd med å utdanne seg til prest.

Dette er ikke første gang kristne ledere har hatt problemer med OL. Da de første olympiske leker ble arrangert, omtrent åtte hundre år før Jesu fødsel, var religion en sentral del av lekene. Kong Iphitos av Elis hadde etter sigende fått beskjed fra gudene om at den eneste måten å få en slutt på krigene og pesten som herjet, var å arrangere et idrettsstevne i Olympia til ære for dem. Lekene strakte seg over fem dager, og på den tredje ble 100 okser ofret til de høyere makter.

Etter hvert ble det bygget rundt 70 altere, dedikert til forskjellige guder, på området hvor lekene ble arrangert hvert fjerde år. Et av disse tilhørte «fluejageren Zevs», hvor man kunne gjøre offer med et håp om å få drevet bort de enorme fluesvermene som drev tilskuere og utøvere til vanvidd. Da de antikke lekene omsider ble avviklet i år 394 e.Kr. – etter å ha blitt arrangert hele 293 ganger, uten avbrudd – var det presteskapet i Roma som satte en stopper for moroa. Keiser Theodosius den første hadde gjort kristendommen til statsreligion i hele Romerriket, og dermed ble den avgudsdyrkende idrettsfestivalen stoppet.

Midt ute på den store sletta nedenfor Lysgårdsbakken har en mann kledd i hvit samekofte tatt plass. Han har en lang trekjepp i hånda og treski på beina. Multikunstneren Nils-Aslak Valkeapää har fått i oppgave å innlede den kunstneriske delen av åpningsseremonien. Han begynner å joike, og med ett springer et titall villrein inn på stadion og begynner å sirkle rundt ham.

Kristne ledere har blandet seg inn i dette også. De har reagert på at joik i det hele tatt skal være en del av åpningsseremonien. En pinsevennforstander i Kautokeino kalte det for «regelrett djeveldyrkelse», og predikanten Isak Hansen, som selv hadde samisk opphav, møtte opp til en debatt på Kveldsnytt på NRK ikledd kofte. «Vi reagerer meget sterkt negativt imot joiken fordi at den er direkte fra avgrunnen», sa Hansen. Predikanten fortsatte med å hevde at joiken var et uttrykk som var «født i fyllerøre». Til avisene fortalte predikanten at han som barn alltid hadde vært redd når han hørte joik, da visste han nemlig at det var en fyllik som kom gående. «Hver gang det kommer innslag med joik på NRK, dreper jeg TV-en», proklamerte han før han snakket ut mot at slike «usunnheter» nå skulle vises for verdens folk under åpningsseremonien.

Biskopen på Hamar har tatt Valkeapääs opptreden i forsvar. For ham var det helt fint med litt kulturarv i form av samisk joik under åpningsseremonien, men også han skrev et klagebrev som havnet i Heibergs overfylte posthylle. Denne biskopen hadde problemer med at førkristne elementer har fått såpass stor plass i kveldens seremoni: «Jeg hadde håpet vi skulle slippe troll og nisser (...) Man skulle ikke tro at dette landet har vært kristent i tusen år.»

nous espérons que ces Jeux olympiques ...

Krise og konflikt er positivt. Dette har i mange år vært en viktig del av Heibergs ledelsesfilosofi. Så lenge alle motsetninger kommer frem i lyset, kan konfrontasjoner bære kimen til forandring og fornyelse. Problemet er bare at de siste dagers konfrontasjoner kan føre med seg en veldig stor forandring: At OL blir avlyst og flyttes til et annet land. Det er en fornyelse Heiberg vil få vanskeligheter med å selge inn som noe positivt.

Det er hverken joik eller hedenske hymner som er grunnen til at OL står i fare. Dette er for bagateller å regne, satt opp mot de konfliktene Heiberg har bakset med de siste dagene. Han har til slutt måttet be om hjelp fra kongelig hold i et forsøk på å glatte over den situasjonen som har oppstått. IOC med Juan Antonio Samaranch i spissen, føler seg direkte uvelkomne her på Lillehammer og truer med å reise hjem.

Hundrevis av vetter steg opp av snødekket på sletta nedenfor Lysgårdsbakken under åpningsseremonien.

Allerede da Samaranch besøkte Norge i 1992, fikk han en forsmak på hva som ventet. Etter en besiktigelse av skøytearenaen Vikingskipet på Hamar ble han møtt av et tjuetall illsinte, unge demonstranter kledd i Palestina-skjerf. «Fascist go home», skrek de. Til avisene kunne ungdommene fortelle at de hadde lest den nylig utgitte boka The Lords of the Rings – Power, Money and Drugs In the Modern Olympics. I boka ble det nevnt at Samaranch hadde sittet som sportsminister under diktatoren Franco. Videre hadde ungdommene kunnet lese at IOC-presidenten, da han var på deres egen alder på 1930-tallet, tok del i den spanske borgerkrigen på nasjonalistenes side. I boka fantes også et bilde fra 1970-tallet hvor Samaranch stod med høyrearmen hevet til romersk hilsen, og ifølge forfatterne Andrew Jennings og Vyv Simson var Samaranch «den siste ikke-angrende fascist igjen på verdensarenaen». En av ungdommene gikk løs på bilen til Samaranch, sparket inn en dør og knuste en frontlykt. Politiet måtte ta i bruk hunder for å stoppe dem.

Da Samaranch ankom Lillehammer for en ukes tid siden, rakk han knapt å komme seg ut av bilen utenfor hotellet før han igjen ble konfrontert med dette. En journalist stakk mikrofonen opp i ansiktet på ham og spurte hvorvidt han følte noen skyld for de norske livene som gikk tapt under den spanske borgerkrigen. Samaranch var allerede relativt upopulær i Norge etter at to norske journalister vinteren 1993 avslørte at IOC hadde forsøkt å «kjøpe seg Nobels fredspris», slik det ble hetende i avisene. Mer om det senere.

Den internasjonale olympiske komité hadde opprinnelig latt seg lokke av at et OL i Norge skulle bære preg av «norsk høflighet og vennlighet», slik Heiberg selv hadde sagt det til avisene. Men som velkomstgave hadde de nå fått servert meningsmålinger, utført på vegne av landets største avis, VG, som viste at kun én prosent av nordmenn hadde et positivt syn på Samaranch. 60 prosent hadde «et ganske negativt eller meget negativt inntrykk» av IOC og deres president. Dette var ikke kun på grunn av Samaranchs fortid. IOC ble jevnt over omtalt som en gjeng med pamper med liten tilknytning til idretten, som kun representerte seg selv, og som satt på posisjonene i flere tiår. Dette lignet overhodet ikke på den folkelige organiseringen av idretten vi var vant med her til lands, men fremstod mer som en blanding av «en bedrift og en frimurerorden», slik sosialantropologen Arne Martin Klausen senere formulerte det. Selv ikke i menighetsblader slapp Samaranch og IOC unna kritikk: «Den internasjonale olympiske organisasjon styres av en selvrekrutterende flokk gamle menn med en gammel spansk fascist som leder.»

Kun «12 av 100 nordmenn har et positivt inntrykk av IOC». Det var altså beskjeden OLs eiere ble møtt med, mens de samme målingene viste at Gerhard Heiberg var Norges mest populære mann. De siste dagene har derfor IOC-medlemmene gått rundt i korridorene på Lillehammer Hotell og hvisket om at det må være Heiberg selv som har iverksatt meningsmålingene, for å sette seg selv i et godt lys.

Men det som for alvor har utløst krisen, er et intervju med Norges mest populære vinteridrettsutøver. Mannen som har fått det ærefulle oppdraget å avlegge den olympiske ed, langrennsløperen Vegard Ulvang, dukket for noen dager siden opp på TV 2. På spørsmål om hva han syntes om at Samaranch var minister under fasciststyret, svarte OL-kongen fra Albertville 1992 at han hadde lært på skolen at dette var noe man ikke burde være stolt av. Ulvang syntes det var ille, at det kanskje ikke var idretten verdig, men også at spanjolen måtte vurderes ut fra det han gjorde i dag. Den siste biten ble selvsagt klippet bort av TV-kanalen.

En ting var at det norske folk var skeptiske til Samaranch og IOC. «Hvilke synspunkter fire millioner mennesker i en liten provins i Europa har på IOC, det bryr vi oss ikke om», sa komiteens generaldirektør til en journalist. Noe helt annet var det at mannen som hadde fått det ærefulle oppdraget å avlegge OL-eden, uttalte seg negativt. Det var ingen hemmelighet at Ulvang var kritisk til IOC. Han hadde åpent kritisert organisasjonen i flere år. Men at han hadde sagt det nå, rett før lekene skulle begynne, og at han hadde sagt det på denne måten, ved tilsynelatende å angripe Samaranch personlig, ble tatt svært ille opp.

Dagen etter at intervjuet gikk på lufta, ble det avholdt et ekstraordinært styremøte i IOC. Den eneste som var invitert utenfra var Gerhard Heiberg, og to spørsmål stod på agendaen: Skal IOC reise hjem, og hvis ja, skal vi flytte OL?

I 90 minutter måtte Heiberg stå oppreist, som en tiltalt, og lytte til samtlige medlemmers frustrasjoner. En etter en tok de ordet. Hvorfor behandlet nordmenn Samaranch så respektløst? Hvorfor ble de kalt for pamper av det norske folk? Hvordan var det mulig at pressen skrev så mye negativt om IOC? Hvorfor fikk ikke Heiberg satt en stopper for dette? Manglet han handlekraft og myndighet?

Kanskje var det bare markering av revir, men kun ett eneste styremedlem ba forsamlingen om å besinne seg, sette en strek over det hele, og gå videre. Deretter fortsatte forhøret.

Var Norge kanskje ikke så interessert i å være vertskap for lekene likevel? Kunne Heiberg nå sørge for at Ulvang ble kastet ut av OL? Ville han i det minste se til at en mer verdig utøver leste opp eden under åpningsseremonien?

IOC-medlemmene slengte om seg med beskyldninger og store ord. Da det var Heibergs tur til å svare, var han proppfull av adrenalin. I et lite øyeblikk var han tilbake i skolegården på Ullern, klar for å slåss mot rikmannssønnene. Mot dem som alltid fikk det slik de ville.

– Det er faktisk sånn i Norge at det ikke er opp til meg å styre Ulvang eller pressen. Demokratiet og den frie presse er ukrenkelige verdier i vårt land. Og Vegard Ulvang, han skal avlegge den olympiske ed!

Riktignok har Heiberg selv et anstrengt forhold til enkelte journalister, og noen måneder tidligere boikottet han lokalavisa Dagningen da han mente at de begikk karakterdrap på enkelte av hans medarbeidere i LOOC. En boikott han så hadde blitt nødt til å droppe etter sterke oppfordringer fra Norsk Redaktørforening.

Heiberg foreslo til slutt at Ulvang og Samaranch burde møtes for en oppklaring. Samaranch sa seg enig, og tilføyde:

– We will stay for the opening ceremony and then we shall meet and decide.

Gerhard var fortsatt ikke helt trygg på at IOC ville bli værende, eller at lekene var reddet. Som ung kubikksjarmør hadde han vært vågal med motorsykkelen, og som næringslivsmann var det helt dagligdags å ta sjanser. Men her handlet det kun om én ting: å minimere risikoen for fiasko. Rett etter kryssforhøret med IOC hadde han ringt en barndomsvenn og gitt beskjed om at de hadde trøbbel.

– Hva kan jeg hjelpe deg med? svarte kong Harald.

– IOC truer med å reise hjem.

– Bare la dem reise hjem, humret majesteten.

– Det snakkes også om å avlyse. Om å flytte lekene.

Etter å ha rådført seg med dronning Sonja ringte kongen tilbake igjen.

– Vi inviterer Samaranch og frue til middag hos oss i kveld. Du tar med deg din kone, og så skal du se at det går bra.

Både som idrettsmann og statsoverhode hadde kong Harald et ønske om at dette skulle bli et prikkfritt arrangement. Han hadde selv vært utøver i tre olympiske sommerleker på rad – fra 1964 til 1972 deltok han i seiling. Da han som tronarving vinteren 1982 ble forelagt Lillehammers plan om å søke OL, skal han ha sagt følgende: «Dere er gærne, kostnadsoverslaget holder aldri i verden, men stå på!» Etter at Lillehammer fikk OL, ble han utnevnt til ærespresident i LOOC, og var til stede på flere møter for å dele av sin erfaring helt til han ble innsatt som konge. Dronning Sonja var utnevnt til æresleder for kulturutvalget.

Samaranch takket umiddelbart ja til middagsinvitasjonen. Normalt sett rørte ikke spanjolen alkohol. Han hadde for vane å by gjester på musserende drikke i form av brusetabletter oppløst i vann, som skulle hjelpe på fordøyelsen. Men da Hennes Majestet ønsket ham velkommen, hadde han tatt imot et glass champagne. Under de lange samtalene om OL-historien rundt middagsbordet hadde han drukket et glass rødvin, og til desserten hadde han nippet til en konjakk mens han lot seg begeistre over hvor mye de kongelige visste om lekene og olympismen som idé. Kongen og dronningen hadde på forhånd fått beskjed om at vanemennesket Samaranch måtte gå hjem senest halv ti fordi han måtte legge seg. Men selskapet ble sittende rundt bordet til godt over klokka elleve.

Gerhard Heiberg, president i Lillehammer Olympic Organizing Comitee (LOOC), holder sin tale under åpningsseremonien, ikledd den offisielle OL-jakka, produsert av Helly Hansen. I lomma har han en jukselapp med den franske delen av talen.

Noen timer senere våknet Gerhard av telefonen. Klokka viste 04:00. Med telefonen mellom skulderen og øret forsøkte han å gni søvnen ut av øynene. Da han fikk opplest hovedoppslaget i Dagens Næringsliv, bråvåknet han.

TAR OPPGJØR MED IOC

– Jeg er enig i at mangelen på demokrati og måten
folk velges på er uverdig, sier Heiberg i et åpenhjertig
intervju.

Intervjuet ble gjort for et par uker siden, og Gerhard hadde nesten glemt at han hadde stilt opp. Han står jo inne for alt det som ble sagt, men timingen kunne ikke vært dårligere. Han kledde raskt på seg, pusset tennene, kom seg opp til Lillehammer Hotell og stilte seg utenfor rommet til Samaranch. Der ble han stående og vente helt til han kunne høre at IOC-presidenten hadde våknet. Han banket på og ba om å få komme inn.

Det er bedre at Samaranch får høre det direkte med en forklaring på kjøpet, enn å lese om det i avisene, tenkte han.

Det ble ingen stor dramatikk ut av oppslaget. Valget var jo tatt på styremøtet. De skulle se åpningsseremonien og deretter ta en avgjørelse.

Senere på dagen ble det holdt fredssamtaler mellom Ulvang og Samaranch, med Heiberg som tolk. Ulvang snakker bra engelsk, han skal tross alt avlegge eden på språket under kveldens seremoni, men Heiberg fikk overtalt ham til å prate på norsk, for dermed stod han selv fritt til å ordlegge budskapet på et så diplomatisk vis som mulig. Ulvang forsikret Samaranch om at han ikke hadde ment noe personlig med kritikken, og beklaget dersom det hadde blitt oppfattet slik, men at han samtidig stod for at IOC burde bli mer demokratisk. Under oversettelsen stoppet Ulvang Heiberg, og sa til ham på norsk:

– Men det var vel ikke akkurat slik jeg ordla meg.

– Det må du gi litt faen i akkurat nå, for her gjelder det for oss begge å redde stumpene, fikk han til svar.

Nasjonenes utøvere kommer inn på stadion, bak sine respektive flagg. Amerikanerne har den største troppen, men de to det knyttes størst spenning til, kunstløperne Tonya Harding og Nancy Kerrigan, har ikke ankommet ennå. Det er fortsatt usikkert om Harding får delta. Den amerikanske olympiske komité vurderer å nekte henne deltakelse fordi hun er mistenkt for å ha vært innblandet i et brutalt overfall på Kerrigan.

Bosnia-Hercegovina stiller med en liten tropp. Bobkjørerne Nizar Zaciragic og Igor Boras går side om side. Boras har sneket seg forbi serbiske snikskyttere for å kunne delta. Zaciragic beklager seg over at familien der hjemme i beleirede og krigsherjede Sarajevo ikke får se dem på TV.

– Det blir nok verre under avslutningsseremonien, får han til svar fra Boras, for etter den har vi ikke noe sted å dra hjem til.

Fijis tropp består av én eneste mann. Rusi Rogoyawa. Han er bosatt i Nittedal, sølvvinner fra bokse-NM 1993, i supertungvektsklassen, og den første fijianer til å gå Birken.

Idet den tyske troppen kommer inn, blir det nesten litt for mye for den tyske småbarnsfaren Wolfgang Müller som sitter på tribunen. Den innflyttede hotellsjefen har tårer i øynene. Uten ham ville det neppe blitt noe OL på Lillehammer.

Den jamaicanske troppen møtes av stor jubel der de kommer gående i sine stråhatter. Samtlige deltakere er bobkjørere. De har blitt kjendiser etter at Hollywood laget en film om dem. Nå er de på Lillehammer for å vise verden at de har blitt gode til å kjøre bob.

Vladimir Smirnov går inn bak flagget til den unge nasjonen Kazakhstan. Han leder verdenscupen i langrenn, men i mesterskapssammenheng er han den evige toer.

I den norske troppen er det mange medaljekandidater. Den sjenerte unggutten Thomas Alsgaard er ikke en av dem. Han er med som læregutt. OL på hjemmebane kommer litt for tidlig i hans karriere.

Pernilla Wiberg bærer flagget for Sverige. Alpinisten kan ta medalje i alle disipliner, håper svenskene. Det ville være en perfekt revansj etter skuffelsen over at Östersund tapte kampen om å få arrangere disse lekene.

Thor Heyerdahl har igjen tatt plass ute på sletta, og med karakteristisk engelskuttale driver han seremonien fremover.

– Ladies and jentlemenn, it gives me great pleasure to introduce the president of the International Olympic Committee, his excellency Mr. Juan Antonio Samaranch …

Dersom meningsmålingene til VG gjenspeiles blant publikum, sitter det kanskje et sted mellom 10 000 og 15 000 mennesker her som har «et meget negativt inntrykk av IOC-presidenten». I siste liten har Heiberg derfor bedt om å få gjøre en liten endring i seremoniprogrammet. Han vil for all del unngå at publikum buer når Samaranch introduseres, så derfor skal de to introduseres sammen. Så fort Heyerdahl har uttalt spanjolens navn, haster han videre i introduksjonen.

–… AND the president of the Lillehammer Olympic Organizing Committee, Mr. Gerhard Heiberg!

Publikum jubler. Nå er det Heibergs tur. Han reiser seg og går frem til podiet.

– I would like to thank the IOC for having awarded us the games. For the next 16 days, we shall see the results of the confidence you have placed in us. I would also like to thank the Norwegian government, our royal family and the Norwegian people …

– We want to present the world with Olympic Games the Norwegian way. This means a sports festival, but also a folk festival.

Heiberg stopper opp. Kremter. Løfter blikket. Trekker pusten. Og begynner å snakke på fransk.

– Il y a 10 ans ...

Ti år tidligere arrangerte Sarajevo vinterlekene. Det ble snakket om fred og forbrødring på tvers av landegrenser. Byen er nå en krigssone, og skøytestadion er omgjort til gravplass. Vi må ikke glemme at glede lett kan snus til sorg, påpeker Heiberg.

– Nous espérons que ces Jeux olympiques. Vi håper at disse olympiske leker, denne idretts- og folkefesten som vi skal holde her i vårt fredelige land, kan gi et eksempel på fredelig sameksistens.

Så gir han ordet til «en stor venn av lekene på Lillehammer», presidenten i Den internasjonale olympiske komité, Juan Antonio Samaranch.

Publikum klapper. Samaranch inntar podiet.

– 10 years ago we were in Sarajevo.

Presidenten fortsetter der Heiberg slapp. Han minnes Sarajevo som en by der han hadde sett idrettsfolk komme sammen til fredelig kappestrid.

For en uke siden ble en granatkaster rettet mot en markedsplass full av mennesker som var ute i vinterkulden og handlet inn til middag. 68 mennesker døde, 144 ble skadet. Samaranch ber publikum på stadion, og TV-seere verden rundt, om å reise seg i et øyeblikks stillhet for krigsofrene.

Deretter henvender Samaranch seg direkte til de krigende parter.

– Please, stop fighting. Please, stop killing. Drop your guns please.

Lekene i Sarajevo var Samaranchs første vinter-OL som IOC-president, og han har de siste ukene, med støtte fra FN, oppfordret de krigende partene til å inngå en «olympisk våpenhvile» – i tråd med myten om våpenhvile under antikkens olympiske leker.

Mens et musikkstykke komponert av Arne Nordheim runger ut over stadion – med plutselige strykeranslag og angstfremkallende tonevalg – løpes OL-ilden inn mot toppen av hoppbakken. Høyt der oppe sitter skihopperen Stein Gruben klar på bommen i en hvit hoppdress.

Gruben forsøkte å kvalifisere seg til lekene som utøver, men fikk ikke plass i den norske troppen, og nå gjør han seg klar til å gjennomføre den mest spektakulære delen av seremonien. Idet han strekker seg bort for å ta imot fakkelen, lander de stressende strykerne i en oppløftende akkord, og avløses av en trompetfanfare fra Hans Majestet Kongens Garde som flankerer hele ovarennet. Blant publikum blir det helt stille. I samme sekund som Gruben slipper seg løs fra bommen, brer en skrekkblandet fryd seg gjennom menneskemengden. Det gispes, det jubles og det klappes nervøst. Før det like raskt blir helt stille igjen. Gruben fyker ut fra hoppkanten. Det ser ut til at han havner bakpå.

Da Heiberg og LOOC var på besøk under sommer-OL i Barcelona i 1992, hadde de latt seg imponere av bueskytteren som skjøt en brennende pil opp over publikum for å tenne ilden på toppen av OL-stadion. Nordmennene bestemte seg for å toppe med noe enda mer spektakulært. Men få dager før åpningsseremonien gikk det veldig galt. Skihopperen som skulle gjennomføre hoppet, Ole Gunnar Fidjestøl, deiset i bakken med fakkelen i hånda under prøvene og ble fraktet rett til sykehus. Samaranch og Heiberg reiste til sykehuset for å besøke den tidligere verdensmesteren i skiflygning som var kraftig forslått. Senere skulle det vise seg at Fidjestøl ble arbeidsufør etter fallet.

Stein Gruben hopper med fakkel under åpningsseremonien. Han måtte steppe inn etter at fakkelhopper Ole Gunnar Fidjestøl falt stygt under generalprøven for dette omstridte stuntet.

– Hoppet skal bort. Det er en ordre, hadde Samaranch sagt og satte fingeren oppunder haken på Heiberg.

Men Heiberg nektet å gjøre endringer. Noen sjanser måtte de ta for å få til en spektakulær seremoni. Han hadde selv stått og måpt blant publikum under et slikt fakkelhopp under Oslo-OL i 1952. Da hoppet juniorløperen Reidar Otto Ullevålseter med Morgedalsilden blafrende i hånda.

Stein Gruben henter seg inn midt i svevet, lander langt oppe i unnarennet, og kjører kontrollert ned mot folkemengden som omkranser sletta. Der overtar den svaksynte Paralympics-utøveren Cathrine Nøttingnes fakkelen. Hun krysser stadion på ski og leverer den videre til kronprins Haakon. Tronarvingen løper opp trappene, stopper opp, snur seg smilende mot publikum. Slik blir han stående. Han innser at han har løpt litt for raskt opp trappa. Andpusten, mens frostrøyken blandes med røyken fra fakkelen, venter han på et anslag i musikken. Så løfter han hånda og tenner ilden.

Det publikum ikke vet, er at ilden har brent på svak flamme i ti timer allerede. I et lite bygg utenfor stadion sitter en ingeniør fra Statoil som har fått i oppgave å skru opp gasstilførselen samtidig som kronprinsen løfter fakkelen opp. Kjell Hartvigsen fra Hokksund har dermed også tent OL-ilden. I et halvt år har han jobbet i bunkeren under Lysgårdsanlegget for at denne seansen skal gå etter planen. De neste 16 dagene skal han sørge for å fôre OL-ilden med 350 kilo flytende propan i timen.

Vegard Ulvang avlegger den olympiske ed på vegne av utøverne, nasjonalsangen synges og Liv Ullmann inntar igjen scenen. Med en barneflokk rundt seg setter hun seg ned med en bok, og begynner å lese.

– Once upon a time, in Norway´s endless forests and high mountains, there lived some peaceful small beings, called vetter.

Vettene var underjordiske skapninger. De var usynlige for oss, men ønsket oss vel. De våket over menneskene og fulgte med på hva de foretok seg, mens de forsøkte å minne dem på idealer som fredelig lek og samhold. En etter en velter barn og voksne ut av åpninger i den snødekte sletta. De er utkledd som vetter i kostymer farget som OL-ringene. Flere vetter kommer skliende og rullende ned unnarennet. Til slutt er flere hundre av dem samlet til koreografert lek og dans på sletta.

Åpningsseremonien er over. Heiberg og Samaranch går side om side mot Lillehammer Hotell, som ligger en liten kilometer fra hoppbakken. Praten sitter løst mellom alle de andre VIP-ene som går rundt dem, men de to veksler så vidt noen fraser før de fortsetter i stillhet.

Mye kunne gått galt i kveld. Men det ble ikke buet under talen til Samaranch, ingen abortmotstandere dukket opp med blodige dukker, og det har heldigvis ikke vært bruk for skarpskytterne som lå plassert rundt anlegget. Ekkoet av Samaranchs ord er allikevel som en irriterende låt som har satt seg på hjernen til Heiberg.

We will stay for the opening ceremony, and then we shall meet and decide.

I kveld skal IOC holde nok et styremøte.

Etter 15 minutter med stillhet er de to fremme ved hotellet. De rekker så vidt å tråkke av seg snøen og gå inn dørene før Heiberg får øye på en høy mann som baner seg vei forbi alle som står samlet i lobbyen. Han går rett bort til Heiberg og begynner å klemme og kysse ham på begge kinn.

– Thank you, thank you so much, sier han, med tårer i øynene.

Mannen heter Juan Carlos Alfonso Victor María de Borbón y Borbón-Dos Sicilias. Bedre kjent som kong Juan Carlos den første av Spania. Også han en kongelig olympier.

– Dette er den vakreste åpningsseremonien jeg noensinne har sett. Snøen som dalte fra himmelen, musikken, og så skihopperen med fakkelen! I det hele tatt noe av det flotteste jeg har opplevd.

Samaranch blir stående og kikke opp på sitt eget statsoverhode. Med store øyne bak de enda større brillene, som nå har begynt å dugge. Mens majesteten prater som en foss – om reinsdyrene som løp i ring, om fakkelhoppet, om skapningene som plutselig kom opp fra snødekket, om de vakre kostymene deres, om den vakre hymnen og alt det han gleder seg til de neste dagene – så kjenner Heiberg at skuldrene fysisk senker seg. Som om han endelig har fått av seg en tung tursekk. Som om han har sluppet unna kombinerttrening og skal ut med motorsykkelen. Han slipper å reise i eksil. De verste dagene i Gerhard Heibergs liv er over.

… nous espérons que ces Jeux olympiques …

NYHETSBULLETIN

Dave Barry, Miami Herald

Det mest dramatiske øyeblikket under åpningsseremonien fikk vi da en hel haug med klin gale nordmenn stod på ski ned en bratt bakke, mens de tok saltoer OG SPILTE FELE SAMTIDIG. Jeg vil gjerne at skikjøring med salto og fele blir en olympisk øvelse. Jeg tror faktisk det ville vært en god idé å ta i bruk andre instrumenter også. Jeg ville betalt mye for å se skihopping med piano.

GLT

Mer enn 20 000 poser med informasjon og to kondomer i hver, blir gjort tilgjengelig for OL-folket på Lillehammer. Det er deltakerne, lederne, mediefolket, funksjonærer og de frivillige som er målgruppe for posene.

– Er de prydet av de olympiske ringer for å sette en ekstra spiss på dem?

– Nei, OL-ringene ble for vanskelig på grunn av rettighetsspørsmålet.

Dagbladet

Fremskrittspartiets formann Carl I. Hagen reagerer negativt på bruken av Arne Nordheims musikk på slutten av åpningsseremonien.

– Her burde man satset på skikkelig kjapp, moderne musikk. Arne Nordheims musikk liker bare noen få prosent med finkulturelle folk.