Bernard Minier

Et øye i natten

Oversatt av Christina Revold, MNO

Om forfatteren

BERNARD MINIER (f. 1960) er Frankrikes mest leste krimforfatter og bøkene hans er oversatt til 25 språk. Miniers debutroman, Hvis helvete var av is (2011), var den første boken i den bestselgende serien med politimannen Martin Servaz i hovedrollen. I 2024 utkom Lucia, første bok i forfatterens nye serie om etterforsker Lucia Guerro til strålende kritikker, både i Frankrike og Norge. Forfatteren har uttalt at han skal skrive annenhver bok med Guerro og Servaz fremover.  

Foto: Bruno Lévy

Om oversetteren

CHRISTINA REVOLD (f. 1973) har en mastergrad i fransk litteratur fra Universitetet i Oslo og har jobbet som oversetter siden 2008. Hun har også oversatt Pierre Lemaitres Verhoeven- trilogi, samt hans Goncourtpris-vinnende Vi ses der oppe.

Om boken

Langt oppe i fjellene, isolert fra omverdenen, bor skrekkfilmregissør Morbus Delacroix, utskjelt og dyrket, briljant og gal. Det er mange år siden han brått sluttet å lage film og siden da har han nektet ta imot både bekjente, fans og journalister. Men så gjør han plutselig et unntak for den unge filmstudenten Judith.

Samtidig blir en spesialeffektekspert funnet død og maltraktert i Toulouse, bundet fast til en seng på en psykiatrisk avdeling. Han er den første som dør, men mange flere skal følge. Har mordene noe å gjøre med Delacroixs siste film? Den er etter sigende hans aller mest grusomme, for lengst forsvunnet og kanskje forbannet.

Politietterforsker Martin Servaz står overfor det som kan være den mørkeste saken i hans karriere.

Et øye i natten er åttende bok i Bernard Miniers bestselgende Servaz-serie.

Materialet i denne utgivelsen er vernet etter åndsverkloven. Det er derfor ikke tillatt å kopiere, avfotografere eller på annen måte gjengi eller overføre hele eller deler av utgivelsens innhold uten at det er hjemlet i lov, eller følger av avtale med Kopinor.

Bruk av hele eller deler av utgivelsen som grunnlag eller som treningskorpus i generative modeller som kan skape tekst, bilder, film, lyd eller annet innhold og uttrykk, er ikke tillatt uten særskilt avtale med rettighetshaverne.

Bruk av utgivelsens materiale i strid med lov eller avtale kan føre til inndragning, erstatningsansvar og straff i form av bøter eller fengsel.

Tilbakemeldinger vedrørende denne boken kan sendes til ebok@aschehoug.no

Originalens tittel: Un Oeil dans la nuit

Copyright © XO Editions 2022. All rights reserved.

Norsk utgave © 2025 H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard), Oslo

www.aschehoug.no

Omslagsdesign: Erlend Askhov

Tilrettelagt for EPUB av Type-it AS, Trondheim 2025

ISBN: 978-82-03-45526-1

Til Ambre, Carlos, Émilie og Isabelle,

som vet hvorfor

Where there is no imagination, there is no horror

Arthur Conan Doyle

Prolog

– JEG HOLDER PÅ Å DØ, fader.

Pasienten betraktet presten.

Han blunket i halvmørket i rommet.

Et kvikt glimt i øyet.

Den femtiåtte år gamle mannen var en tidligere filmscenograf, og lå, ganske riktig, for døden.

Utenfor var natten uværstung. Det var varmt, det lynte, og i det fjerne kom torden rullende over fjellene. I rommet lød en dempet, jevn dur fra måleinstrumentene. Og utenfor, de sedvanlige lydene fra pleiehjemmet selv om det var sent, skritt og dører som ble åpnet og lukket.

Presten lente seg frem. Ansiktet hans ble badet i lyset fra lampen.

– Kreften … den er overalt, fader, sa Matthias Laugier. – De kaller det metastaser … Selv kaller jeg det Fienden. For det er en krig. Og jeg har tapt den. Jeg hadde aldri en sjanse …

Ansiktet til fader Daniel Eyenga lå i konsentrerte folder. Det var pasienten som hadde bedt ham om å komme. Presten var blitt informert av personalet. Kreft i brysthinnen, lungekreft i terminal fase. Med spredning til bukhinne, hjertepose, testikler og strupehode. Årsak: Asbest ble brukt hyppig i kulisser og filmutstyr helt frem til det ble forbudt.

– Asbest, sa Matthias Laugier, som om han kunne lese tankene til presten. – Det var mye av det i filmdekoren på den tiden, i malingen, i ventilasjonsrørene, ja til og med i kunstsnøen. Overalt. Etter hvert ble det forbudt. Men denne forbannete sykdommen bruker tretti år på å utvikle seg.

Presten nikket.

Foran ham, på nattbordet rett ved sengen, sto det en liten plastboks med en beskjeden mengde olje han hadde velsignet under den siste oljevigselsmessen. Han tok på seg hansker før han rørte ved den syke.

Det smale ansiktet med de innsunkne øynene var grått i lysskjæret, som om det var blitt gnidd inn med aske. Knoklene under huden trådte tydelig frem.

Presten sveipet med blikket over det dårlig opplyste rommet, på jakt etter en søppelkurv. På grunn av de strenge smittevernsrestriksjonene knyttet til covid fikk han ikke lov til å ta med seg noe ut herfra. Det var også grunnen til at han hadde på hansker, og at oljeesken og den forseglete pipetten med vin som han skal legge en dråpe av på tungen til den syke, som ved en nattverd, kommer til å gå rett i søppelkassen etterpå, for så å bli brent. Vinen var blitt velsignet ved siste messe, og pipetten hadde han kjøpt på apoteket.

– Det er ikke bare for å få den siste olje at jeg har bedt Dem om å komme hit, sa mannen.

Fader Eyenga flyttet oppmerksomheten tilbake til pasienten. Tonefallet hans var plutselig så merkelig.

– Hvis jeg forteller Dem hva jeg har sett, fader, vil det gjøre Dem søvnløs … Det vil få Dem til å miste troen på Gud.

– Hva mener De, min sønn?

– Helvete, fader … Jeg har vært en av helvetes demoner …

Presten syntes han kjente et iskaldt gufs i nakken.

– Ta Dem sammen, mumlet han lavt. – De kan da ikke si slikt.

Mannens raspende stemme fikk presten til å tenke på de ødelagte lungene.

– De har ingen anelse, fader … ingen anelse om hva jeg har sett, hva vi har gjort … Jeg vet at hvis jeg ser et lys når jeg skal dø, vil det være helvetes flammer som venter på meg …

Det var noe skremmende, men også litt komisk, ved måten pasienten snakket på. En tåre trillet nedover det furete kinnet. Mannen la brått hånden sin, som det var festet et venekateter til, over prestens hanskekledde hånd og klemte til. Eyenga skvatt.

Så løsnet han grepet, flyttet hånden til nattbordet på den andre siden av sengen og åpnet skuffen. Med de lange fingrene plukket han ut en forseglet konvolutt som han ga til presten.

– Som De vet, fader, er det ikke lov å ta med seg noe som helst ut herfra, på grunn av den hersens pandemien, og jeg kan jo ikke gjøre det selv. Vær så snill …

Eyenga kastet et skyldbetynget blikk mot døren.

– Og De vet at heller ikke jeg kan ta med noe ut, min sønn. (Han kom nok aldri til å venne seg til å kalle folk som var eldre enn ham, og lå på dødsleiet, for «min sønn».) Alt jeg har tatt i her inne, skal kastes i den søppelkassen.

– Vær så snill, fader … det er viktig.

Hånden som holdt frem konvolutten, skalv kraftig. Presten så løkkeskriften på papiret, antakelig et fornavn og et etternavn.

– Hva er det? spurte han.

– Vær så snill, fader. Gjør meg denne tjenesten. Den må overleveres personlig, jeg insisterer. Det er mitt siste ønske …

Han skar en grimase av smerte. Mannen virket svært oppskaket. Presten kastet et blikk på navnet som sto skrevet på konvolutten.

Kenneth Zorn. Pussig etternavn, tenkte han.

– Hvem er han? spurte han.

– De finner ham på nettet uten problemer. Jeg vet ikke hvor han bor for øyeblikket. Vær så snill, fader, jeg ber Dem … Det er viktig …

Presten kikket på klokken sin. Besøkstiden var over for lenge siden, men de var gjerne litt overbærende med akkurat ham, og spesielt i tilfeller som dette. Av og til ble halvmørket i rommet brutt av et lynglimt. Varmen var nærmest kvelende denne junimåneden, og det lå et tynt lag med svette over prestens rynkete panne.

– Min sønn, jeg …

– Vær så snill, fader, jeg ber Dem, tryglet Laugier. – Hvis De vil frelse en sjel … Om det da ikke allerede er for sent …

Eyenga nølte. Han var tørr i munnen. Han var en moderne prest og en entusiastisk tilhenger av vitenskap og ny teknologi. Og overhodet ikke overtroisk. Likevel hadde en surrealistisk tanke slått ned i ham. At det hvilte noe ondt her inne. I dette rommet.

Presten grøsset igjen, som om han var kald. Han ville bare komme seg ut derfra. Han tok konvolutten. Hvem var denne Zorn? Hva kunne være så viktig, og likevel så lett når han kjente på det med fingrene? Det var nok heller en liten gjenstand enn et brev … Et smykke? En minnepinne? Han stakk konvolutten i jakkelommen. Løftet den lille boksen med olje. Gned oljen over pannen og på håndflatene til pasienten mens han gjentok setningene han hadde sagt så ofte at de på et tidspunkt var blitt tømt for mening:

– «Lider noen blant dere ondt? La ham be. Er noen glad til sinns? La ham lovsynge. Er noen blant dere syke? La ham kalle til seg menighetens eldste, og de skal be for ham og salve ham med olje i Herrens navn. Og troens bønn skal hjelpe den syke, og Herren skal reise ham opp, og har han gjort synder, skal han få dem tilgitt …»

TI MINUTTER senere gikk han gjennom sykehusets korridorer. Lettet kom han seg ut i den varme natten. Over takene i Ax-les-Thermes gnistret lynene, som om usynlige hender flerret opp nattens mørke fløyel. Men det regnet fortsatt ikke.

Han satte opp farten og styrte mot Place du Breilh der han hadde parkert Volvoen sin.

Kafeene var stengt, lysene fra hotellrestaurantene var slukket, og det var ingen andre enn ham på parkeringsplassen. I stillheten fra den sovende lille byen tegnet spiret på Saint-Vincent-kirken seg skarpt mot de mørke fjellene og nattehimmelen der lynene gnistret med jevne mellomrom.

Presten kjente seg tung til sinns. Følelsen han hadde fått inne på det rommet, minnet ham om den gangen han som barn var med på en bwiti-seremoni i landsbyen han bodde i ved Guineabukta. Det var som om han var tilbake der. Han husket det stillestående vannet i deltaet, de tusen lydene som bodde i den afrikanske natten, kalebassene og skålene fylt med fargerikt pulver, sjamanen som messet. Han var åtte år da han var med på denne seremonien i skjæret fra stearinlysene.

I kveld syntes han at han hadde fornemmet denne samme uhyggelige kraften som var sterkere enn døden. Den samme instinktive frykten. Hvorfor? Hva var det han hadde fanget opp som han ikke kunne forstå med fornuften?

Et ekstra kraftig lyn flerret brått opp den svarte himmelen. I brøkdelen av et sekund ble en enorm skygge kastet over asfalten på parkeringsplassen i det blendende lysskjæret: korset på kirkespiret.

Et kors opp ned … som pekte i hans retning …

Han sto alene på plassen, en bitte liten skikkelse i enden av det enorme skyggekorset som strakte seg mot ham.

Helvete, fader …  Jeg har vært en av helvetes demoner …

Med hamrende hjerte startet han bilen. Så svingte han ut fra parkeringsplassen og kjørte for fort gjennom de søvnige gatene.

Helvete, fader …  Jeg har vært en av helvetes demoner …

Først etter flere kilometer begynte han å puste rolig igjen.

TIRSDAG 21. JUNI

1

I DRØMMEN ser han en halshugget hest som er hengt opp i heiskablene i den iskalde snøstormen. Han ser en gruppe studenter samlet rundt et basseng fylt av flytende dukker med store, stirrende, blå øyne. Han ser en tapper schæfer som blir spist av ulver dypt inne i en polsk skog, mens den prøver å forsvare herren sin. Han ser en hytte som brenner lik en fakkel i mørket, med to fortapte, usalige sjeler inni. Han ser to søstre i konfirmasjonskjortler, hånd i hånd i måneskinnet. En skikkelse som ligger utstrakt på et tilfrosset fjellvann, dekket av et skall av is. En ung mann ikledd et hjortehode som blir påkjørt av en bil på en øde veistrekning … Og andre … Han ser en far som sitter ved skrivebordet med fråde rundt munnen. Et dødt spedbarn, hans barn. Han ser flere døde mennesker: kvinner, menn, barn … Han ser drap, tortur, blodbad, hat, hevn, griskhet, sorg, idioti. Og ingen kan gjøre noe med det. For det er slik det har vært siden tidenes morgen.

En skingrende lyd fikk det til å føles som om noen hadde stukket en syl inn i øret på ham.

Han våknet med et rykk. Og visste det. Når telefonen ringte ved daggry, var det fordi nattens hav hadde slengt enda et lik opp på morgenens bredd.

2

SKILTET VED INNGANGEN til det store psykiatriske sykehuset viste veien til de ulike avdelingene, til venstre var kafeteriaen og auditoriet, og til høyre administrasjonen, parkeringsplassen, personalkantinen og mottakskontoret.

Men han trengte ikke skilt. Blålysene rett foran ham, innenfor sperringene, lyste opp den monumentale søylegangen kronet med kapellets buete tak.

Han kjørte helt frem dit, gikk ut av bilen og spurte politibetjenten som sto og kopte ved sperringene, hvor åstedet var – fyren hadde åpenbart ikke sett det, for da ville han nok ha vært langt mindre avslappet – og fortsatte til fots inn under overbygget, før han svingte til høyre og gikk gjennom det åpne galleriet, fra en bue til den neste, mens den skarpe morgenluften bet ham i kinnene.

Arkitektur fra et annet århundre bredte seg foran ham og minnet om en farkost i tung stein. Et uhyggelig bygg som ikke desto mindre var ment å virke helbredende på fortapte sjeler, tenkte han mens han beveget seg vekselvis mellom det matte dagslyset og skyggen fra søylene. Det var bare det at i motsetning til gjenstander kan ikke sjeler repareres. I beste fall kan man hjelpe dem så de ikke ødelegger seg selv, så de overlever. Og ikke skader andre.

Likevel hadde noen valgt å ta en annens liv akkurat her.

– Beklager at jeg vekker deg, Servaz, hadde den nye kriminalsjefen sagt på telefonen. – Vi har et drap.

– Drap? hadde Martin Servaz gjentatt, halvt i søvne.

Han var blitt vekket fra en fryktelig ubehagelig drøm. En drøm der han på nytt sto overfor alle de døde han hadde sett i løpet av sin tid som politimann, alle de som hadde mistet livet altfor tidlig.

– Det beste er nok at du kommer hit og ser.

Blikket til Servaz hadde falt på den andre siden av sengen, som var tom og kald. Da han like etter sto i dusjen og lurte på om naboen vegg i vegg, Radomil, en bulgarsk musiker som var kommet til Toulouse med datteren sin for noen år siden, hadde stått opp, så han kunne spørre om Gustav kunne få være der noen timer, ringte telefonen på nytt. Denne gangen var det Vincent Espérandieu, hans underordnete.

– Er du på vei?

– Ikke ennå.

– Har du noen til å passe Gustav? hadde Vincent spurt.

– Jeg tenkte at jeg skulle spørre Anastasia, datteren til naboen. Hun er alltid interessert i å jobbe litt ekstra.

– Dropp det. Jeg har bedt Charlène om å kjøre innom og hente ham. Han kan spise frokost med Flavien og Megan.

Charlène Espérandieu var den svært vakre kona til kollegaen. Gustav kom til å bli henrykt over å få spise frokost med henne og barna, som var nesten som en bror og søster for ham, eller i hvert fall fetter og kusine. For Vincent var hans underordnete, men han var også hans beste venn. Kanskje til og med den eneste. I tillegg til Samira, selvfølgelig, som var det tredje medlemmet i etterforskningsteamet hans. Men hun var veldig ulik ham, ytterst selvdreven og ganske eksentrisk. Som så mange ganger før, tenkte han at hvis han ville tilbringe tid med sønnen, var det nå han måtte gjøre det. Han visste at jo eldre Gustav ble, desto mindre viktig ville det bli for ham å være sammen med faren. Løsningen var åpenbar, å slutte i kriminalpolitiet, finne seg en mer bedagelig stilling med faste arbeidstider og fri i helgene, og la resten fare.

Han hadde også lyst til å vie mer tid til Léa, hvis hun en dag skulle bestemme seg for å komme hjem fra Afrika …

Léa … Det knøt seg i magen … Han fikk øye på enda en uniformert betjent litt lenger fremme, som viste ham veien så snart han hadde vist frem politiskiltet sitt. Og etter det, en betjent til. Det var bare politifolk å se, ingen andre.

På avstand, inne i en annen søylegang, så han den nye kriminalsjefen i livlig diskusjon med statsadvokaten og to menn i hvite frakker som kanskje var sykepleiere eller psykiatere.

Hervelin, en slank mann som var rundt førti år, men så ut som han var ti år yngre, alltid kledd i velsittende dresser og med silkeslips, var den yngste sjefen de noen gang hadde hatt i kriminalpolitiet i Toulouse. Han hadde skutt opp karrierestigen lik en SpaceX-rakett. Grunnen til det var ganske enkel, han var håpløs i felten, men briljant når det gjaldt statistikk, reglement og prat. Men i stedet for å betrakte kriminalavdelingens dyktigste etterforsker som en ressurs hadde Hervelin umiddelbart stemplet Servaz som en trussel mot sin egen karriere. For alle visste at i tillegg til å være dyktig var han også uregjerlig. Den nye kriminalsjefen merket tydeligvis at han kom, for han snudde seg brått. Han virket ikke spesielt glad for å se ham.

– Dette er kriminalførstebetjent Servaz, sa han kjølig, uten å fortrekke en mine. – Han er leder for teamet som skal etterforske denne saken.

– Ja, ham er vi alle godt kjent med, bemerket statsadvokaten.

Servaz visste ikke om det var ment sarkastisk eller som en kompliment. Han var klar over at han ble betraktet nærmest som en legende innen kriminalpolitiet, også av ledelsen, men at folk så på ham som en raring. Det gikk alle slags rykter om ham. Visse hadde rot i virkeligheten, mens andre var mer overdrevne, og det tok sjelden lang tid før en nyansatt i politiet i Toulouse fikk høre om ham. I kjølvannet av disse ryktene fulgte det ofte mange spørsmål. Hvordan fikk han så glimrende resultater? Hvorfor jobbet han fortsatt som kriminalførstebetjent? Hvorfor hadde han ikke bedt om å bli overflyttet til en annen avdeling?

– Dette er doktor Rollin, sa kriminalsjefen henvendt til Servaz og børstet et usynlig støvfnugg av dressen. – Sykehusdirektøren. Og dette er herr Joubert, sykepleier.

Servaz betraktet de to mennene. Psykiateren var rundt femti år og hadde grått hår, smalt ansikt og briller. Hendene var dypt begravd i lommene på legefrakken, som var altfor stor og hang fra skuldrene lik et plagg på en kleshenger. Sykepleieren var i trettiårene og hadde et slikt skarpt trimmet skjegg som bare de under førti har. Uttrykket hans var anspent, mens psykiateren så mer sjokkert ut. Servaz lurte på hva som kunne være der inne som var et så grusomt syn.

– Jeg har hatt mange aggressive pasienter og sett mye forskrekkelig i løpet av min karriere, det er sant, begynte psykiateren med en skjelving i stemmen. – Men det der … det som er gjort der inne … det er … det kan ikke beskrives med ord.

Servaz snudde seg mot kriminalsjefen som raskt så en annen vei.

– Hvem fant liket? spurte han.

– Det var jeg, svarte sykepleieren. – Da jeg gikk runden min i dag morges. Jeg sa fra til direktøren med én gang.

Hva var det som foregikk her? Det var tydelig at disse mennene, som han ville tro tålte en god del, var fullstendig lamslått.

Psykiateren nikket.

– Han het Stan Du Welz. Førtifem år. Han jobbet med film. Han var innlagt her med jevne mellomrom. Diagnostisert som schizofren paranoid med hyppige psykoser. Men han var medisinert og stabil, og under tilrettelagt behandling.

– En annen pasient klarte å … øh … stikke av, la Hervelin til. – Han hadde rommet ved siden av offerets.

Servaz gransket psykiateren. Han var nesten like hvit som frakken sin. Det hadde han grunn til. Det var ikke første gangen noen rømte fra Camelot, og hendelsene hadde nådd førstesidene både i lokalpressen og riksavisene flere ganger i begynnelsen av året. Etter det hadde de økt sikkerheten ved institusjonen, de hadde satt inn flere sikkerhetsvakter, økt tvangsbruken og lukket avdelingene i helgene, noe helsepersonalets fagforeninger var dypt uenig i, de sa at sykehuset ikke var et fengsel, og at slike tiltak gjorde institusjonen til en tikkende bombe.

– To betjenter er der inne allerede, Samira Cheung og Vincent Espérandieu, presiserte Hervelin, mens han gjorde en hodebevegelse i retning av den åpne døren, uten å virke fristet til å gå gjennom den selv.

Servaz mønstret den. Stål. Hvit. Solid. En nøkkelbryter på veggen gjorde det mulig å låse den opp fra utsiden.

Han gikk inn. Et lite forrom. En dør på hver side, begge med kikkhull så helsepersonalet kunne følge med på pasientene uten å forstyrre dem. Det var på rommet til høyre at det hadde skjedd, skulle man tro glimtene fra blitslampene og lyden av en velkjent stemme.

– Mann, europeisk utseende, liggende på ryggen …, erklærte Samira Cheung. – En stor bomullsdott presset inn i munnen … Ankler og håndledd bundet med lærremmer med metallspenner på en belteseng som er omtrent én meter og ti centimeter bred … Skåret opp mange steder på kroppen … I ansiktet, på brystet, på armer og bein, i buken, i lysken, i kjønnsorganene … Det er store mengder blod, men drapspersonen har unngått hovedpulsårene … Kroppen er kald, begynnende dødsstivhet, blodet er størknet … har vært død i flere timer.

Han fortsatte inn i rommet.

Lukten rev i nesen. Oppkast, svette, avføring. Vincent og Samira sto med ryggen mot døren, det samme gjorde krimteknikerne i hvite kjeledresser, hansker og blå skoovertrekk. Samira snakket inn i telefonen.

En av teknikerne tegnet en skisse i en notatbok, slik man gjorde før. Servaz merket seg at det hersket en uvanlig ro der inne. Stemningen minnet om en likvake. Selv Samiras observasjoner kom med lavere stemme enn vanlig. Når han så sengen bakenfor der kollegene sto, skjønte han hvorfor. Han sto urørlig på terskelen og betraktet det hele, med alle sanser skjerpet og et klart hode, som alltid når han var på et åsted.

Synet var grufullt. Her, på dette rommet på fire ganger tre meter, hadde en morder virkelig gått amok.

Dagslyset hadde begynt å sive inn gjennom vindusgitrene. Det la seg over sengen og blandet seg med det kraftige halogenlyset fra projektoren som var rettet mot offeret. Mannen som lå utstrakt på ryggen, hadde ikke på seg annet enn en underbukse. Det blålige skjæret i ansiktet, dødsflekkene som preget den nederste delen av kroppen, og de store mengdene mørkt og størknet blod på madrassen viste at det var riktig som Samira sa: Døden hadde inntruffet for flere timer siden.

Projektorene satte scenen i et grelt lys. Mens det svake skjæret fra morgengryet ga det hele en slags morbid skjønnhet.

Men det var likevel kuttene på kroppen som fanget oppmerksomheten til Servaz. Et flettverk av svarte, åpne sår og flenger som strakte seg parallelt eller i kryss, tett i tett over den hvite huden. Drapspersonen hadde skåret offeret så grundig opp at det virket som om mannen var fullstendig tømt for blod. Et mønster av røde striper og brunsvarte blodflak var spredt utover både kroppen og sengen, og liknet nærmest et abstrakt maleri. Morderen hadde hugget løs på spesielt følsomme steder, som brystvortene, kinnene, ørene, fingrene og i siden. Og kjønnsorganet, som stakk opp av underbuksen som var trukket ned, var merket av et dypt sirkulært kutt rundt roten. Stoffet, som nok hadde vært hvitt en gang, var gjennomtrukket av blod.

I munnen på offeret hadde personen stappet en bomullsdott som var opptrevlet og gjennomtrukket av oppkast. Det lå striper av oppkast også på haken og brystet, hvilket tilsa at knebelen var blitt fjernet på et eller annet tidspunkt.

For å få ham til å snakke? Eller fordi han likte å høre ham skrike, fordi han ville at han skulle trygle og be om nåde? Og så hadde ingen hørt noe som helst?

Samira fortsatte opptaket av rapporten på telefonen sin:

– Offeret har blødd kraftig … Ganske sikkert ante mortem …

Servaz gransket beltesengen, de solide lærremmene med metallspenner som ble brukt til å holde urolige pasienter nede. Han lurte på om alle sengene på denne avdelingen var like, eller om Stan Du Welz var underlagt en annen type behandling enn de andre, noe som i hvert fall så avgjort hadde vært tilfelle denne natten her.

Uansett hadde drapspersonen benyttet seg av innretningen. Du Welz hadde remmer rundt håndleddene og anklene, armene var nesten festet i kryss, beina formet en V. Utstyret som var til for å beskytte ham eller andre, var blitt brukt mot ham.

Det var ingen tegn til kamp. Martin lurte på hvorfor. Han følte seg brått helt tømt for krefter. Han hadde sett for mye, hørt for mye. Politiet, domstolene, alle jobbet de utrettelig for å tette igjen en sprekk som bare videt seg ut mer og mer. Til hvilken nytte? For hver sak de løste, dukket det opp tre nye. Tiden da han trodde at det var noen mening med det han holdt på med, var for lengst forbi.

Det kjentes som om hodet hans skulle eksplodere. Han hostet. Samira snudde seg.

– Ah, du er her, slo hun fast. – Ikke noe vakkert syn, eller hva? Hva mener du kan få noen til å gjøre noe slikt?

Hun sa det som om det var været hun snakket om. Det fikk ham tilbake på rett spor. Ingenting satte en bedre i gang med arbeidsdagen enn Samira Cheungs nøkternhet og kjølige kløkt.

Utseendemessig var hun ikke like nøktern. Samira liknet like lite på en politibetjent som et uthult halloween-gresskar liknet en mingvase. Øynene som var rammet inn med kraftig svart kajal, ga henne et blikk som var både fascinerende og urovekkende; og det bustete brune håret, skaibuksene, skinnjakken med nagler og den svarte T-skjorten fikk henne til å likne mer på en Pro Domina enn en etterforsker i kriminalpolitiet. Hun hadde tyggegummi i munnen og blåste en boble som sprakk med et smell, før hun lakonisk la til:

– Kjipe greier …

– Hvor er rettsmedisineren?

– Hun er på vei, svarte Vincent Espérandieu.

«Hun.» Det var bare én kvinnelig rettsmedisiner ved rettsmedisinsk institutt i Toulouse, og det var doktor Fatiha Djellali. Hun var svært kompetent og profesjonell til fingerspissene. Endelig en god nyhet.

Vincent var blek, synet hadde rystet ham.

En tekniker sto bøyd over blodet på madrassen. Han fuktet et lite område med noen dråper fysiologisk serum før han tok en prøve med en vattpinne. Servaz bøyde seg også over sengen, på den ene siden. Han hadde fått øye på noe.

På kanten av madrassen. Der hånden til den avdøde hang ned, urørlig.

En merkelig detalj. Påfallende. Uforståelig.

En spiral …

Det så ut som om den avdøde hadde klart å streke den opp i blodet på madrassen med pekefingerneglen, til tross for lærremmen han hadde rundt håndleddet.

En ren fysisk refleks, eller en beskjed til dem?

Servaz rettet seg opp. Han følte det. Det var noe helt uvanlig som foregikk her. Denne saken liknet ikke noen andre. Han gjorde tegn til fotografen, viste ham symbolet. Det glimtet i en blits.

Espérandieu hadde også lent seg over det underlige symbolet som var lysere enn det størknete blodets rødbrune farge.

En perfekt tegnet spiral …

– Helvete heller, utbrøt kollegaen, – hva slags skrekkfilm er dette her?