Martin Tilrem

ET JENTEBARN

Om forfatteren

Martin Tilrem (f. 2000) er fra Nannestad og studerer i Edinburgh. Et jentebarn er hans debut som forfatter.

Foto: Agnete Brun

Om boken

Året er 1814, og Aslak Broch har akkurat fylt atten år da representanter fra hæren kommer til gården og krever at han melder seg til tjeneste. Foreldrene motsetter seg sønnens ønske om å dra. De har ofret for mye til å la ham dø i strid for en dansk konge.

Aslak har ventet på en slik mulighet hele livet. Han trosser foreldrene, og for første gang blir han kjent med gutter på sin egen alder. Hjemme på gården må foreldrene håndtere angsten for at sønnen skal dø.

Et jentebarn er historien om brorskapet mellom tre unge menn i krig, og to foreldre som står igjen alene med skyldfølelsen etter synden de utførte for å holde sønnen i live.

Materialet i denne utgivelsen er vernet etter åndsverkloven. Det er derfor ikke tillatt å kopiere, avfotografere eller på annen måte gjengi eller overføre hele eller deler av utgivelsens innhold uten at det er hjemlet i lov, eller følger av avtale med Kopinor.

Bruk av hele eller deler av utgivelsen som grunnlag eller som treningskorpus i generative modeller som kan skape tekst, bilder, film, lyd eller annet innhold og uttrykk, er ikke tillatt uten særskilt avtale med rettighetshaverne.

Bruk av utgivelsens materiale i strid med lov eller avtale kan føre til inndragning, erstatningsansvar og straff i form av bøter eller fengsel.

Tilbakemeldinger vedrørende denne boken kan sendes til ebok@aschehoug.no

© 2025 H. Aschehoug & Co. (W. Nygaard), Oslo

www.aschehoug.no

Omslagsdesign: Rune Mortensen

Forside: Moder og barn av Peter Vilhelm Ilsted / Alamy

Tilrettelagt for EPUB av Type-it AS, Trondheim 2025

ISBN 978-82-03-45537-7

Til mine besteforeldre

Øynene hans er det eneste som minner om henne. Alt annet er bare ham, men i øynene ser hun fortsatt dem begge.

Noen ganger ser Ingrid inn i de øynene og kjenner at det stikker i brystet med et dypt savn. Hun husker ikke umiddelbart hva det er hun savner. Så går det opp for henne. Hun skammer seg over å ha glemt, og lover seg selv at det aldri skal skje igjen. Helt til hun en dag ser inn i de blå øynene over matbordet.

Hun glemmer, blir påminnet, skammer seg.

Hun hater de vakre, blå øynene hans.

1

De står i skogen sør for gården og hugger ved. Ingrid ser dem fra stuevinduet. Johan har rak rygg og lua på snei, mørke hårtuster stikker ut. Han er brei, armene er tjukke, han har brettet opp ermene. Aslak sitter på stubben til treet de akkurat har felt. Nå skal det kvistes. Johan peker mot den øverste delen, som ligger lengst vekk. Han peker og sier noe hun ikke kan høre. Han tar seg til skjegget før han peker opp bakken, ikke mot huset, men forbi. Johan fortsetter å prate, hun ser sønnen lytte. Han peker opp bakken, og så setter han hendene til hofta. Aslak følger armen med blikket, hodet vris og vendes. Opp, ned, til siden, frem. Der er sønnen min, tenker hun, leken og lysten som en kattunge.

Aslak tar fatt i øksa og begynner å kviste. Han begynner lengst vekk fra far, der hvor stammen ble hugget av. Han jobber seg sikkert mot Johan. Johan står med armene på hoftene og gir kommandoer. Han kaller dem føringer. Hun står i stuen, titter ut av vinduet, glemmer helt seg selv, leser av kroppsspråket til sønnen hva som kommer ut av ektemannens munn. Johan snur seg mot henne, mot huset. Han må se henne, for han vinker, gjør honnør. Ingrid skvetter. Hun har fortapt seg i et maleri, og en av figurene vinket akkurat til henne. Hun vinker tilbake, men det er for sent, han får det ikke med seg. Han har snudd seg tilbake mot Aslak.

Ingrid kjenner det først i gulvet, det er en fysisk fornemmelse, en svak skjelving hun ikke med sikkerhet kan si hva er. Så hører hun den stødige rytmen av hover nordfra, bakfra, du-dunk-du-dunk-du-dunk, som hjerteslag. Lyden tiltar, rytmen kommer nærmere, nedover veien, mot gården, mot henne, mot guttene hennes. Hun ser dem nede ved skogholtet, kvistingen er godt i gang, og rytmen er så høylytt at den nok snart braser gjennom inngangsdøra. Du-dunk-du-dunk-du-dunk. Ingrid vil holde seg for ørene, vil ikke snu seg mot lyden. Hun vil følge med på guttene sine for alltid.

Brått blir det stille. Hun hører snøen knirke under bestemte skritt, de kommer nærmere, marsjerer opp trappa. Så slår det tre ganger tre i døra. Hun vil ikke, men må, hun snur seg fra maleriet, beveger seg over stuegulvet, bort til døra, men vil ikke åpne. Kjenner en voldsom motstand, som om noen forteller henne at hun ikke skal, at dette ikke er folk man åpner døra for, at det er bedre å låse, at det er bedre å sende dem hjem igjen. Følelsen er så sterk at den nesten tar kontroll over kroppen hennes. Den klarer nesten å hindre henne fra å gjøre det hun gjør. Likevel åpner hun, forsiktig først, titter ut, så helt, da hun ser hvem som har kommet.

Utenfor står de, tre stykker, med rak rygg og rød og blå jakke i tjukk ull, mørkeblå bukser, høy, svart hatt med gyllent tau. De har lange gevær utstyrt med bajonett. Ingrid har hørt om disse soldatene, har fått dem beskrevet, men hun har ikke trodd på det. Soldater? Hva skulle soldater ha her i Ullensaker å gjøre? Kvinnene på markedet hadde svar på det også, men det hørtes bare ut som tøv.

Nå står de på trappa inn til gårdshuset hennes og nikker kontant alle tre da hun åpner døra.

Fru Broch?

Hun nikker.

Nasjonen gjør seg klar til krig, fru Broch. Rakne gård er forpliktet til å avse én mann til Ullensakerske kompani, første nasjonale bataljon i det Akershusiske skarpskytterregiment.

Det tar litt tid før Ingrid forstår hva soldaten mener. Hun snapper opp ordene han kaster ut i lufta: krig, avse, mann. Hun plukker dem ned og prøver å finne mening i dem. Det blir krig. Ja, nettopp. Det blir krig, og en mann må avses. Men hvilken mann skal avses? Er det hun som skal avse en mann? Hun har ingen å miste. Hun svarer ikke, ser på soldaten, ser på munnen hans, som har sluttet å bevege seg.

Vi har ingen menn å avse, sier hun til slutt.

Våre lister dokumenterer at du har en sønn, akkurat fylt atten, sier soldaten.

Aslak?

Aslak Broch, nettopp. Det er din sønn?

Hun nikker.

Og hvor befinner han seg?

De er ute i skogen og hugger ved. Men ham kan vi ikke avse.

Soldaten puster raskt inn.

Vi må alle ofre noe for fedrelandet, fru Broch. Det må dere også. Takk for hjelpen.

Hva hadde skjedd om hun løy? Om hun hadde sendt dem et annet sted? Det er mange gårder i området. Det er ikke sikkert at de hadde kommet tilbake.

Soldatene nikker igjen og går ned trappa. Såler hamrer på nedtråkket snø da de forsvinner bak hushjørnet på vei nedover skråningen. Så blir det stille.

Ingrid lukker døra lenge etter at soldatene har gått. Hestene står igjen på gårdsplassen og peser. Hun går tilbake til stuen, titter ut igjen på maleriet. Aslak er ferdig med å kviste. Sagingen står for tur.

Men der, i hjørnet, kommer rødkledde soldater. Johan titter opp, setter håndflaten til pannen for å skygge for solen. Aslak har fortsatt blikket på stammen. Der kommer de rødkledde soldatene, som blodflekker på maleriet hennes.

Ha dere vekk, tenker hun.

Dette er vårt, dette er mitt.

Ingrid holder seg til korsryggen med venstre hånd, holder Johans hånd i høyre. Puster hurtig, tar et siste steg opp på den lille forhøyningen. Johan er der oppe allerede, støtter henne slik at hun ikke mister balansen. Han halter fortsatt svakt etter at han falt på isen i vinter. Det vil vedvare, fikk han beskjed om, men det kunne gått verre, og han er likevel mer bevegelig enn henne.

Velkommen hjem, sier han.

Hun drar håndflaten over den store magen og ser opp, speider utover den smale sletten, innsnevret av skog på alle kanter, et lite tømmerhus i midten, og et lite, overgrodd jorde, halvveis gjenerobret av naturen. Det er ikke mye, er ikke blitt driftet på mange år.

De har arvet gården av Johans grandonkel, som tok sine siste åndedrag på vei ned trappa mot brønnen. Falt om og ble ikke oppdaget på en måned. Da var han halvspist av hvem vet hva, det lyktes aldri å peke ut et skyldig vesen. Det ødelagte liket er borte nå, og trappa er vasket ren for blod. Det er kanskje hundre meter ned til bruket, men Ingrid lukter alt sammen, tømmeret i solsteika, trærne, gresset. Det suser en humle forbi, en sommerfugl danser opp og ned, opp og ned, hvert vingeslag et løft mot himmelen.

Vi kan gjøre dette til et hjem, sier Johan. Kan vi ikke det?

Hun ser i sidesynet at han titter ned mot magen hennes. Der ligger det en sønn eller en datter. Nei, en sønn, det er hun sikker på. Hun puster sakte inn, sakte ut. Hun nikker.

Det føles allerede som et hjem, sier hun.

Det sparker i magen da hun sier det.

Ingrid sitter utenfor gårdshuset og følger med mens Johan slår ugress på det smale jordet. Det er nesten løgn å kalle det et jorde, det har ikke vært et jorde på lenge, nå er det egentlig bare en slette. Men det skal bli et jorde igjen, det har han lovet. Et lite et, men nok til å forsørge mor, far og barn. De eier skogen rundt også. Med tiden kan de kanskje tjene noen skilling på tømmeret.

Jeg skulle ønske jeg kunne hjelpe til, sier hun hele tiden.

Det går fint, sier han.

Men hun kan se at han er sliten, og mer sliten skal han bli. Det blir godt å få ut ungen, men hun blir ikke mindre opptatt da, og det er jo noen år til barnet kan gjøre nytte for seg.

De håper det blir en sønn. En ordentlig arbeidskar. Om Ingrid bare føder en arbeidskar, vil det meste la seg gjøre. Da kan trærne felles i fleng. Da kan jordet utvides hver vår. Hun ser Johan drømme seg bort mens han fortsetter å slå, jorda under føttene hans må i det minste være fruktbar, så lenge som den har stått ubrukt, og med alt det døde ugresset som er blitt brutt ned år etter år.

Johan tar seg endelig en pause. Kommer bort til Ingrid og legger en hånd på magen hennes.

Vi skal reise en kongsgård, han og jeg, sier han.