Camilla Grebe og Åsa Träff

Før du døde

Oversatt fra svensk av

Øyvind Reisegg

Til Andreas

Stockholm 2005

Hun var en såpeboble som svevet gjennom parken, vektløs, et siv i vinden. Natten hadde sorte krystaller i håret, og stjernene styrtet ned mot henne fra alle himler som fantes i universet og fra dem som fantes lenger borte, der tid og rom ikke eksisterer og det kun er et vibrerende, svart vakuum.

Bakken rundt henne var dekket av et tykt lag av gnistrende hvit snø. Et stykke borte kunne man se kirken, slik han hadde sagt. Spisse tårn tegnet seg mot himmelen, som kjempestore tenner vokst opp av den frosne jorden. Og bortenfor kirken lå Karlaplan og T-banen, som skulle føre henne hjem til mamma og pappa i Farsta.

Til tross for at hun ikke lenger var Anna, en ganske kjedelig og kvisete jente fra drabantbyen, men en vakker og vektløs skapning som ikke behøvde befatte seg med jordiske problemer, trengte kveldens hendelser gjennom såpeboblens seige hinne. Leiligheten som ikke hadde hatt noen belysning. Robban og den svarte, navnløse gutten som hadde røykt og ledd uavbrutt i den enslige sofaen som sto midt på gulvet. Katten som hadde sittet i vinduet, skremmende mager, sammenkrøpet med ørene bakover, klar til sprang hvis noen truet med å komme for nær.

Og så Marko selvfølgelig.

Marko som hadde så myk hud, til tross for at han var eldre enn hennes egen far. Marko som hadde de vakreste øynene hun noensinne hadde sett. Øyne som betraktet henne uavbrutt med en blanding av ømhet og kåthet. Han var aldri lenger enn en meter unna henne. Det virket som om hånden hans berørte henne hele tiden, på skulderen, armen eller låret. Iblant klemte den, masserte så hardt at hun fikk tårer i øynene. Iblant hvilte den på henne lett som en fjær.

Men den var der hele tiden.

Hun grøsset.

I det fjerne hørte hun motordur som vokste i styrke. Hun oppdaget at hun faktisk kunne se lyden, at den hadde farge og form. Svart, lodden, med skarpe sagtakkede kanter. En roterende mørk sky som vokste og minsket og som rommet tusenvis av sylskarpe stålsverd.

Hva hadde de tatt i kveld?

En kjemisk cocktail hadde han kalt det. En slags syre i hvert fall, såpass skjønte hun. Men til tross for at hun fremdeles var høy, var hun mer klartenkt enn hun kunne huske at hun noensinne hadde vært. Hun forsto tilværelsen, kjente samhørighet med det minste snøfnugg og den minste stein i parken, kunne høre trærne og buskene og steinene hviske og rope til seg.

Gatelykten til høyre blaffet opp og sloknet med en langtrukken hveselyd. Hun visste at det var kaldt, men følte ingen kulde. Så bare forbauset på den blåaktige gåsehuden på håndleddene som stakk som pinner ut fra den tynne ullgenseren.

Foran henne lå en frossen veibane med dyre biler parkert langs kanten. På den andre siden av gaten hadde kirken plutselig og uforklarlig antatt enorme proporsjoner, vokst til en katedral som strakte seg mot himmelen, ble større for hvert sekund som gikk. Sakte svevet hun videre, kjente hvordan hun så vidt forandret retning når vinden tok tak i henne.

En såpeboble, tenkte hun, jeg er en såpeboble. Vakker men jævlig tom. Tanken fikk henne til å smile, og hun hørte plutselig et fnis. Først et øyeblikk etterpå skjønte hun at det kom fra henne selv.

Et eller annet sted lød den durende lyden igjen, vokste seg sterkere. Og foran seg skimtet hun igjen de svarte skyene med sine roterende, sagtakkede sverd. Jeg kunne ta på det, tenkte hun, men det er så skarpt. Jeg kunne skade meg, skjære meg til blods, få hendene strimlet til kjøttfarse.

Skyen vokste seg større. Hun stanset og så seg omkring. Verden syntes å flyte sammen til en skimrende dis. Og så lenger borte: to lyspunkter som vokste i størrelse, ble til kjempestore lyskastere, soler, gigantiske supernovaer, klare til å eksplodere og spy magma ut over jorden.

Langsomt skjønte hun at solene faktisk var frontlysene på en bil som nærmet seg i stor fart. Selv om hun innså at hun burde flytte seg, klarte hun ikke røre seg. Akkurat idet bilen skulle til å treffe henne med full kraft, løftet et vindpust henne forsiktig opp og førte henne mykt over og i sikkerhet på den andre siden av gaten.

Kan jeg sprekke? Tenkte hun undrende. Hvis noen tar på meg, pirker litt, blir jeg da forvandlet til en flekk av grønt oppvaskmiddel i snøen?

Langsomt og uten å se seg om fortsatte hun fremover. Føttene nådde plutselig helt ned til bakken, og hun kjente for første gang kulden rundt anklene. Den kjemiske cocktailen var på vei ut av kroppen. Snart ville det bare være tomhet, et sug etter mer og en gnagende angst igjen.

Hun svingte inn på gangstien som førte videre mot kirken, inn i den mørkeste delen av parken. Store trær omga henne, trekronene skjulte den stjerneklare himmelen, dannet et kjempestort, flettet, organisk tak. Det var veldig mørkt, og kulden kjentes plutselig like kompakt og ugjennomtrengelig som en betongvegg. Bena ga seg til kjenne igjen, det samme gjorde en svak verking i underlivet og en klebrig følelse mellom lårene.

Ikke fortell det til noen, hadde han sagt. Du er ikke lovlig. Hun hadde ledd høyt, både på grunn av ordvalget og innholdet i det han hadde sagt, av det absurde i kommentaren. Hun var, når alt kom til alt, nesten femten. Ikke noe barn lenger. Robban og svartingen hadde også ledd. Høylytt og tåpelig og uten å forstå, som de to idiotene de var. Marko hadde skreket til dem og bedt dem holde kjeft, fortsatt med armen beskyttende rundt skuldrene hennes.

I det samme hun kom frem til den massive teglsteinsfasaden, hørte hun det. Det var en helt annen lyd. Også den hadde farge og form, grå, tørr, rund. Som en sammenkrøllet liten papirkule, ikke større enn et eple, flimret den foran ansiktet hennes. Hvis hun strakte seg frem og kjente på lyden, tok den i hendene, visste hun at den ville bli til støv, bli pulverisert.

Nå raslet det i løvet bak de store buskene til høyre, som om noe beveget seg raskt gjennom krattet. Et dyr? Hun strakte prøvende hånden ut fremfor seg i mørket, berørte den grå ballen, som umiddelbart ble forvandlet til fint støv og ført bort av den svake vinden.

Hun snudde seg mot buskene ved siden av kirken, men alt hun så var mørke og den disige lyskjeglen fra en fjern gatelykt som kastet et blekt lysskjær over snøen. Så en ny lyd, en skarp, kneppende lyd. Igjen speidet hun inn i mørket. Bena verket av kulde, og hun hadde mistet all følelse i føttene. Det var ikke mulig å se noe utenfor sirkelen som lyskjeglen laget på den frosne bakken, men nå kunne hun tydelig høre skritt, se dem også. Kompakte gråblå kuber av lyd som fløy som svaler, på rekke og rad gjennom natten. De nærmet seg henne bakfra. Hvor langt hadde hun igjen til T-banen? Hundre meter?

For første gang følte hun noe som minnet om redsel, den trengte gjennom alle lag av inntrykk og følelser og farger og minnet henne på at hun faktisk var alene i en park hvor hun aldri hadde vært før. Hun gikk ut fra at hun var et lett bytte, at tilstanden hun var i, gjorde henne utsatt, den tanken var faktisk der, til tross for rusen. Og for første gang på lenge lengtet hun hjem til mamma og pappa i Farsta. Til tryggheten og forutsigbarheten i det grå rekkehuset. Til tv-ens evige bakgrunnssurr og lukten av stekte poteter og sigarettrøyk. Til den kvalmende, søte lukten fra pappas rom når hjemmesykepleieren skiftet bandasje på de infiserte sårene hans.

Kulden kløp henne i armene, og hun hutret ufrivillig. Dette er det verste – nedturen når rusen avtar. Når kroppen liksom blir trædd på sjelen igjen, som en overall, og man ikke kan gjøre noe annet enn bare å stå der og bli påkledd, som en jævla småunge.

Idet hun kom bort til parkbenkene og søppelbøtten som markerte at hun var lengst inne i den lille parken, hørte hun skrittene igjen. Denne gangen var de rett bak henne, og hun kunne ikke lenger se lyden, bare høre den.

Langsomt og med stort besvær snudde hun seg og så en enorm mannsskikkelse tårne seg opp mot lyset fra gatelykten. Han gikk fremoverbøyd med lange, raske steg. I hånden blinket en avlang gjenstand, hun kunne ikke avgjøre hva det var, men det var ikke ulikt en kniv.

Lag for lag slapp rusen taket, som når man skreller en løk, og det gikk opp for henne: Hun ble jaget av en mann i en mørk park. Det var natt. Hun var alene og høy som et hus. Og han hadde en kniv.

Hun gikk fortere, men bena ville ikke helt adlyde, det var som å gå i sirup. Hun kjente frustrasjonen stige. Det spilte ingen rolle hvor mye hun forsøkte. Bena var som ulydige trestokker som stadig satte seg fast i snøen. Hvert skritt hun tok, krevde en enorm viljesanstrengelse. Skrekken spredde seg raskt gjennom kroppen, eksploderte i magen, forplantet seg ut gjennom lemmene og ble til slutt forvandlet til en dump pulsering i armer og ben.

Han hadde nesten tatt henne igjen nå.

Tusen tanker fylte bevisstheten hennes. Bilder fra nyhetsreportasjer om ransofre, myrdede og voldtatte kvinner. Pårørende som sørget. Mamma og pappa som gråt ved en hvit kiste dekket av røde roser. Hvis jeg dør, tenkte hun, kommer de til å savne meg da? Kommer Robin til å få rommet mitt, stereoanlegget mitt, tv-en min? Kommer Marko til å finne en annen å holde seg fast i?

Plutselig var ikke bena stive stokker lenger. Isteden virket det som om de hadde mistet all styring og stabilitet, bøyde seg frem og tilbake under tyngden av henne som om de var laget av gummi. Hun så ned. Istedenfor de jeanskledde bena sine, så hun noe som var mistenkelig likt rosa bringebærremser stikke frem under ullgenseren. De bøyde seg under vekten av henne, gjorde det nesten umulig for henne å holde balansen.

I øyekroken så hun mannen nærme seg fra siden. Og selv om hun innerst inne visste at hun hallusinerte, rykket hun til. Han var unaturlig stor, minnet om noe fra en skrekkfilm. Han var en kjempe, han var Hulken, han var gymlæreren fra de første årene på barneskolen. Han var alle monstre hun noensinne hadde sett, og han kom rett mot henne. I hånden holdt han noe som lignet et enormt samuraisverd. Det skinte i lyset fra gatelykten.

Hun forsøkte å løpe mot lyset i enden av parken, men lakrislissene nektet å adlyde, svaiet bare lett under henne. Tårer presset seg frem i øynene, det suste i ørene, hun hadde vondt i magen og kjente en plutselig kvalme som fikk henne til å tro at hun måtte kaste opp, men ingenting kom da hun bøyde seg frem og brekte seg.

Akkurat idet hun trodde mannen hadde tatt henne igjen, så hun enda en skikkelse komme ut fra skyggene ved buskene. En mann i parkas med hetten dratt langt ned i ansiktet. Et øyeblikk overveide hun å påkalle oppmerksomheten hans, rope om hjelp, men da hun forsøkte å åpne munnen, skjedde det ingen ting. Isteden bøyde lakrislissene seg dobbelt under henne, og hun falt hodestups fremover ved siden av parkbenken. Hun tok seg for med hendene. De skar gjennom skaren og inn i den myke, kalde snøen under, til de traff den stivfrosne bakken. Med de siste kreftene hun kunne mobilisere, krøp hun bort mot buskene for å gjemme seg.

Bare sekunder senere var mannen med sverdet fremme ved parkbenken. Det virket som om han hadde krympet betraktelig, og sverdet – som ikke lenger så ut som et sverd – stakk opp av en liten rød pose som han bar i høyre hånd. Så var fyren i parkas kommet bort til ham, la hånden på skulderen hans, skrek noe. Hun krøp sammen i snøen, forsøkte å gjøre seg til en liten, usynlig ball.

Hvis noen av dem hadde sett henne, virket det ikke som om de brød seg om det. Kanskje skjulte de snødekte grenene henne. Kanskje var de for opptatt av sitt eget oppgjør. Kanskje var hun faktisk usynlig for dem, som en virkelig såpeboble som svevet gjennom parken i natten.

Hun oppfattet bruddstykker av en opprørt samtale før mannen fra buskene ga samuraimannen et hardt slag mot kjeven med noe svart som han holdt i hånden. Samuraimannen falt langsom over ende uten en lyd, som et tre som blir felt i skogen, og ble liggende bare noen meter fra henne. Mannen i parkas pirket litt borti ham med foten, som om han rotet rundt blant søppel for å finne noe han hadde mistet.

Et øyeblikk senere kom det øredøvende skuddet. Lydstyrken var enorm, presset henne mot bakken, truet med å sprenge trommehinnene hennes i filler.

Mannen i parkas bøyde seg frem mot kroppen i snøen, sa noen ord.

Så var han vekk og alt var stille igjen.

Hun blunket noen ganger, så på mannen i snøen, så rett inn i øynene hans. De var like tomme og svarte som februarnatten. Langsomt gikk det opp for henne at hun så på forfølgeren sin. Kjempen, Hulken. Nå redusert til en helt vanlig type i dress og ytterjakke. En helt vanlig død type i dress og ytterjakke. Rundt kroppen vokste en blodpøl seg stadig større i snøen. Det dampet svakt fra den.

I hånden holdt han en rød plastpose med teksten «BR-leksaker». En blokk med illustrasjoner og teksten «Hello Kitty» hadde falt ut i snøen, og noe avlangt og blankt stakk ut fra posen.

Det var ikke noe sverd. Det var ingen kniv.

Det var en stor, fargerik plastlinjal.

Stockholm 2010 – fem år senere

Kjøkkenet er stort. Sikkert femogtyve kvadratmeter. Like stort som den gamle studentleiligheten min på Lappkärrsberget. Midt i rommet er det en kjøkkenøy med en kjempestor gasskomfyr, et bord i bjerk med plass til minst åtte personer og et stort gammelt skap som Markus’ oldefar skal ha laget. Utenfor vinduene faller snøen, og i peisen spraker et bål. Det er idyllisk, nesten uvirkelig, og jeg klemmer den varme hånden til Markus under bordet.

Vi er hjemme hos Göran og Eva. Foreldrene til Markus, mine svigerforeldre. Langt oppe i det nordlige Sverige, utenfor Kalix. Vi skal være her en langhelg for å feire fødselsdagen til Markus og for at Göran og Eva skal få mulighet til å være sammen med barnebarnet sitt.

Det dufter hvitløk og urtekrydder fra komfyren, og Göran rører innimellom i en kasserolle med soppsaus for at den ikke skal brenne seg fast. Eva heller opp vin i overdimensjonerte vinglass og serverer seg selv og Markus. Selv drikker jeg mineralvann med sitron. Erik sitter ved siden av meg og tegner i en blokk.

– Her er du mamma. Han peker på en rund ring med blid munn og prikker til øyne. Ujevne streker skal være armer og ben. Jeg stryker ham over det silkebløte, lyse håret og kjenner den lille kroppen hans mot min.

– Så fin. Er det meg?

Jeg føler varmen bre seg i kroppen. Sønnen min ser meg som en glad mamma. En som ler. Han tar gleden for gitt, og det gjør meg takknemlig.

– Men hvor er pappa, da? Markus later som han er bekymret, og Erik fniser.

– Du får ikke være der, pappa. Det er mamma. Mamma er der, bare mamma. Han ser på meg og ler så man kan se alle de små, perfekte tennene hans. Deretter tar han opp fargestiften og tegner en ny ring på et blått papir.

– Pappa, der er du! Han fortsetter å lage sirkler, og nå får også farmor og farfar være med.

– Og her er Ludde.

Han peker på en liten krusedull som åpenbart skal forestille den sorte labradoren som ligger ved føttene mine. Både Eva og Göran har stanset opp og følger barnebarnets bevegelser med blyanten med stor interesse.

Sjelden har jeg følt meg så hjertelig velkommen noe sted som her i det store kjøkkenet på den norrlandske landsbygda. Jeg ser at Markus trives. Ansiktet hans er avslappet, og de små, fine rynkene i øyenkroken er glattet ut. Her, hjemme hos moren og faren, kan han få pusterom og varme.

Lenge var jeg uforstående, nesten provosert av det nære forholdet han hadde til foreldrene sine. Jeg fleipet med Markus, påpekte at han ikke hadde frigjort seg, men da vi første gang dro opp til Kalix, gikk det opp for meg at varmen mellom ham og foreldrene var genuin. Og Eva og Göran nølte aldri med å akseptere meg som en av familien. Til tross for at jeg er ti år eldre enn Markus, hverken nølte de eller kom med innvendinger. Jeg var kjæresten til Markus og dessuten moren til barnebarnet deres. Fra første stund ble jeg inkludert i fellesskapet. En merkelig følelse. Min egen familie er fraværende og distansert i sammenligning. Foreldrene mine er naturligvis glade for Erik, men han er det sjette barnebarnet deres, og nyhetens interesse har lagt seg. Dessuten har de fullt opp med sine egne liv. Til tross for at de begge nettopp er blitt pensjonister, er de nesten alltid på farten. Spiller golf på Mallorca, går fottur i Provence, seiler blant greske øyer eller snekrer på det røde torpet utenfor Nyköping. Som oftest opptatt med å leve sitt eget liv. Det er isteden Eva og Göran som bruker tid på Erik, og som reiser i skytteltrafikk mellom flyplassen i Kallax og Arlanda for å treffe ham.

– Skål da, og gratulerer med fødselsdagen, Markus. Eva hever glasset og Göran skyver kasserollen med saus til siden, tar vinglasset sitt og hever det. Selv tar jeg vannglasset mitt og klemmer igjen hånden til Markus. Blikkene våre møtes, og jeg ser glimtet i øynene hans. Lykke, forventning.

Etter middagen skal Göran og Eva passe Erik og vi treffe de gamle vennene til Markus inne i Kalix. For bare et år siden ville jeg følt meg ubekvem ved tanken på å stå i en hotellpub i det nordligste Sverige og prate med en gjeng ti år yngre hockeyspillere og damene deres. Men i takt med at mitt og Markus’ forhold har blitt sterkere, har jeg også forandret meg. Det som tidligere virket provinsielt og banalt, føles nå ekte og verdifullt.

Göran begynner å synge «ja må han leva» med sin vakre baryton, skolert i kirkekoret, og vi andre faller inn. Erik ser på oss med store øyne, overrasket over at alle de voksne plutselig oppfører seg som om de sitter i samlingsstunden i barnehagen, men etter hvert synger han også med. Pappa har bursdag, og det er naturligvis verd å feire. Erik har pakket inn den fineste bilen sin i et tegneark og gitt den til Markus. Han tok den riktignok tilbake etter et par minutter, men gesten var ekte.

Da sangen har tonet ut, begynner Göran å servere lammefilet og rosmarinpoteter, og Eva skjenker vin.

– Jo, pappa og jeg har en overraskelse. Eva smiler og drar hånden gjennom det kortklipte håret.

Jeg og Markus ser på hverandre og jeg trekker litt på skuldrene. Jeg har ingen anelse om hva foreldrene hans har planlagt. Göran nikker og fortsetter.

– Vi vet jo at dere liker å komme opp hit om sommeren. Markus nikker, og jeg mumler samtykkende samtidig som jeg prøver å få Erik, som helst vil tegne, til å spise.

– Så vi tenkte at … Ja, det ville kanskje være hyggelig for dere å ha noe eget her oppe.

Eva ser på oss igjen, som om hun forsøker å tolke eventuelle endringer i ansiktsuttrykkene våre. Jeg begynner å få en anelse om hva hun snakker om. Eva og Göran har en hytte i skjærgården her, et pent tømmerhus med utsikt over sjøen. Eiendommen har vært i familiens eie i generasjoner. I Stockholm hadde den vært verd en formue, men her oppe i nord er prisene noe rimeligere.

– Vi har skilt ut Hammerskär til dere. Vi tenkte at dere kunne bygge dere noe eget, hvis dere har lyst. Og så får jo Erik muligheten til å komme opp hit om sommeren. Selv om han er stockholmer, så er det jo litt norrlending i ham også.

Göran smiler bredt og Eva ser forventningsfullt på oss. Jeg ser på Markus, ser smilet hans. Jeg vet hvor mye han alltid lengter tilbake, til Norrland og til hytta. Det er en vakker gave. Eva snur seg til meg, skyver brillene opp på nesen.

– Siri, jeg vet at du kanskje ville synes det var trist å skulle tilbringe hele sommeren her oppe, og det er ikke tanken heller. Vi vil bare at dere skal ha muligheten. Dere kan være her så mye eller lite dere vil. På den måten kan dere også få dere noe eget, få være for dere selv, og slippe å dras med svigerforeldrene hele tiden. Hun ser nesten bedende ut, som om hun vil at jeg skal godkjenne gaven. Jeg rister bare på hodet og ler. Erik legger fra seg fargestiften og ser forundret på meg.

– Hvorfor ler du mamma? Det lille ansiktet hans er forundret, og han ser på meg med de intenst blå øynene sine. Øynene til Markus.

– Jeg ler fordi jeg er så glad.

Svaret mitt kommer selvfølgelig og raskt. Markus snur seg mot meg og lener seg over Erik. Kysser meg på munnen. Deretter går han rundt bordet og klemmer foreldrene sine.

– Mamma og pappa kysser hverandre.

Erik ler gledesstrålende.

Himmelen er svart, men opplyst av millioner av stjerner. Vi kjører på en smal, ubrøytet vei, der oransjefargede pinner markerer veikanten. Det er nærmere tyve kuldegrader ute, men i bilen er varmen på, og varm luft strømmer ut fra viftene. Jeg kjører, konsentrerer meg om den smale veien samtidig som jeg prøver å følge med på skogen omkring oss. Fjernlyset lyser opp snøhvite graner, og jeg forventer når som helst å få se en elg komme ut mellom de høye trærne.

Markus er beruset. Han lener seg tilbake i setet med lukkede øyne og synger med til musikken som strømmer ut fra stereoanlegget.

– Hadde du det moro i kveld?

Et øyeblikk tar jeg blikket vekk fra den glatte, forræderiske veibanen og ser at Markus ser spørrende på meg. Jeg tenker meg om litt. I noen timer har vi stått i en bar, og noen ganger har jeg lurt meg ut og tatt en røyk sammen med Robin, en gammel kompis av Markus.

Jeg drikker ikke lenger. Etter at den forrige mannen min, Stefan, døde, i noe som først syntes å være en dykkerulykke, men som etter all sannsynlighet var selvmord, drakk jeg altfor mye. Ett glass rødvin ble en flaske. Tomme vinkartonger sto stablet under oppvaskbenken. Det tok lang tid for meg å akseptere at jeg faktisk ikke klarte å håndtere alkohol, at drikkingen min var misbruk, men da jeg ble gravid med Erik, var det plutselig enkelt. Ingen alkohol. Jeg savner det ikke i det hele tatt.

Det som var vanskeligere, var omgivelsenes reaksjoner. Alle spørsmålene, nærmest forurettede kommentarer til at jeg ikke ville delta i den kollektive, rituelle drikkingen. Underfundige spørsmål – hadde jeg noe jeg vil fortelle? Nysgjerrige blikk på magen min. Det gjør meg ikke noe lenger. Naturligvis lurer vennene til Markus også, men jeg sier bare at jeg og alkohol ikke går så bra sammen. Utover de spørsmålene, som alltid akkompagnerer en utekveld, har jeg faktisk hatt det hyggelig. Vennene til Markus er hyggelige.

Samtaleemnene skiller seg fra dem som vanligvis dominerer når jeg spiser middag med Aina eller Vijay, de nærmeste vennene mine, men på et vis er det merkverdig befriende. Sladder om gamle kamerater og siste nytt fra bygda blandes med eliteserien i ishockey, jobben i kommunen eller nye snøscootere. De vil høre om Markus’ jobb som politimann, og om vi har planer om å flytte opp hit. En og annen spøk om yrket mitt må jeg også tåle; er jeg tankeleser, jeg som er psykolog? Sitter jeg og tolker alt andre sier, og er ikke egentlig alle psykologer litt sprø? Jeg pleier å svare ja på alle spørsmålene deres og si at jeg er den sprøeste av alle, hvilket pleier å føre til at emnet blir droppet.

Av og til kan jeg føle at jeg er eldre, at jeg ikke alltid henger med i praten og referansene til Markus og vennene hans. Ti års aldersforskjell er naturligvis merkbart. Og selvfølgelig skjønner jeg at jeg ikke er en av dem. At jeg er en håpløs stockholmer. Men til tross for dette trives jeg sammen med dem. Jeg liker den upretensiøse, lette stemningen og det faktum at Markus har det moro. At han blir rolig og avslappet. Og jeg føler meg akseptert og satt pris på. I tillegg er det hyggelig å få være sammen med Markus og ha barnevakt en stund. Jeg elsker Erik over alt i verden, men av og til savner jeg muligheten til å rekke å få snakket med samboeren min om noe annet enn henting og levering i barnehagen, forkjølelser og pottetrening.

– Jo, jeg hadde det moro. Robin er grei og hyggelig som spanderer røyk.

Jeg erter Markus litt, han liker ikke at jeg røyker. Men han bare ler.

– Kjør til høyre der fremme. Han peker med hånden mot vinduet, og jeg ser at skogen blir tynnere der fremme og snøhvite flater åpner seg mot havet som nå er islagt. Vi skal ta den brøytede isveien mellom to landtunger som forkorter reisetiden til bygda med tyve minutter.

– Og du? Var det moro?

Han sitter taus en stund, tenker over spørsmålet.

– Det er alltid hyggelig å komme opp hit. Å treffe modern og fadern og kompisene mine. Det er jo tross alt barndomshjemmet mitt. Men Stockholm er hjemme for meg nå. Det er der jeg har deg og Erik. Og jobben. Vi har slått rot der, og jeg kunne faktisk ikke tenke meg å flytte opp hit igjen.

Plutselig drar han i håndbrekket, bilen krenger og gjør en skarp sving, snurrer rundt på isen. Først blir jeg redd, men så hører jeg latteren til Markus. Veien er helt tom og nesten tredve meter bred, det er brøytet mye mer enn nødvendig.

– Hva var det der? Hva er det du holder på med?

– Unnskyld, Siri. Markus flirer igjen, og jeg forstår at han er fullere enn jeg var klar over. Han tar hånden min og klemmer den hardt.

– Veien er tom, jeg sjekket det først, det er helt sant. Og du kjørte så langsomt, så det var ingen fare. Vi pleide å gjøre sånn da vi var yngre. Rånekjøre på isen. Han ler igjen, og jeg betrakter ham, det lyse håret og den bleke huden. De vakre blå øynene. Han bøyer seg frem og kysser meg, og jeg kjenner hvordan irritasjonen glir av meg.

– Kom, Siri. Han løsner sikkerhetsbeltet og åpner bildøren. Jeg lurer på hva han vil, men følger etter. Ute på isen er alt tyst og stille. Ingen biler å høre. Ikke en lyd. Bare jeg og Markus. Kulden biter i kinnene og ånden blir til hvit røyk. Jeg faller inn i armene hans. Lener hodet mot skulderen hans, hører den jevne pusten og kjenner lukten av øl.

Han holder meg hardt, hvisker i øret mitt.

– Siri, elskede Siri.

Jeg stryker litt hår vekk fra pannen hans og kysser ham på halsen.

– Jeg elsker deg, Markus. Jeg hvisker ordene mot halsen hans og kjenner at favntaket hans blir fastere.

Så står vi der, under den svarte, stjerneklare himmelen. Stille. Og grunner på det mirakelet som er livet.

Vi ligger under dynen og ser ut gjennom vinduet på snøen som faller i skumringen. Reisen fra Kalix gikk greit, men som vanlig når vi er ute reiser, blir Erik raskt trett. Han sovnet i sofaen allerede ved femtiden, og vi bestemte oss for ikke å flytte ham, ville ikke risikere å vekke ham. Isteden la vi bare dynen forsiktig over den lille kroppen, puttet smokken på plass og listet oss ut på soverommet.

Hvert rolige minutt er så verdifullt, tenker jeg og ser på Markus, som er bustete på håret og naken på underkroppen. Dynen er viklet rundt bena som et digert halstørkle.

– Salt sild eller Center? spør han og rasler med posen som er breddfull av smågodt fra videobutikken.

– Har du ikke noen sure colaflasker igjen?

– Tomt, mumler han og sender meg et ulveglis.

Jeg strekker meg etter posen, men han holder den opp i luften så jeg ikke får tak i den.

Lynraskt reiser jeg meg og napper posen til meg før han rekker å reagere. Jeg pirker i det klissete innholdet, finner det jeg leter etter, en colaflaske dekket av knasende sukker.

– Jeg tenkte jeg skulle rydde på loftet i helgen, gå gjennom sakene til Stefan. Tenkte jeg skulle få kvittet meg med det gamle skrotet.

Markus trekker meg nærmere, gir meg et raskt kyss og jeg kjenner varmen fra kroppen hans, lar den omslutte meg.

– Du behøver ikke kaste noe. Vi kan vel bare stue det inn i bua i uthuset.

Stemmen hans er myk, og han snakker langsomt som om han beflitter seg på å formulere seg riktig. Han vet at Stefan er et ømtålig emne.

Forsiktig kryper jeg inntil ham, legger kinnet mot skulderen hans, kysser ham på øreflippen.

– Du behøver ikke være så forsiktig med meg, hvisker jeg. – Det er lenge siden Stefan døde, og selv om det var for jævlig, så har jeg gitt slipp på det nå. Kommet videre. Det vi har … Jeg stanser opp, plutselig usikker på hvordan jeg skal formulere meg. Hvordan skal man forklare noen hvordan det føles å få livet tilbake? – Det vi har sammen, er så sterkt, sier jeg. – Det andre har jeg lagt bak meg. Jeg vil kvitte meg med de eskene. Det er helt sant! Jeg vil ikke at de skal ligge der ute i bua som et minne om ham. Men jeg er nødt til å gå gjennom alle papirene, slik at jeg ikke kvitter meg med noe som er viktig.

Markus nikker, sier ingenting. Jeg kjenner kjevene hans bevege seg mot kinnet mitt mens han bearbeider lakriskaramellen.

Mannen jeg elsker, er Markus. Et annet sted, bortenfor tid og rom, der jeg innbiller meg at mørket og stillheten hersker, hviler Stefan. Vi var nygifte da vi flyttet inn i akkurat dette huset. Forelsket, besatt av hverandre på en nesten usunn måte. Tosomheten vår var så tett, iblant nesten kvelende. Vi tøyset, elsket og pusset opp en hel sommer. Badet nakne i vika. Bar planker barbent over svabergene. Jaget hverandre gjennom furuskogen så vi fikk barnåler i føttene.

Aldri så sterk som når man elsker, tenker jeg. Og aldri så sårbar.

Så tenker jeg på barnet som vokste så livskraftig i meg. Og med det vokste drømmen om en familie: jeg, Stefan og barnet vårt. Nå ble det aldri slik, fosteret hadde en skade, svangerskapet ble avbrutt og helvete åpnet seg for meg og Stefan. Jeg var selvfølgelig trist, lammet av sjokk og sorg etter aborten. Men ukene gikk, og livet og kroppen vendte på et vis tilbake til det normale. Jeg tok imot pasientene mine, var sammen med venner, og arbeidet med huset fortsatte jo det også. Så snart vi var ferdige, oppdaget vi noe nytt som måtte gjøres.

Men det var annerledes med Stefan. I takt med at mitt humør ble bedre, sank han inn i en merkelig apatisk tilstand. Han mistet all energi, ble fåmælt og vanskelig å komme inn på. Sluttet å åpne posten. Avsto helt fra sosiale aktiviteter.

Det eneste han drev med, var løpingen. Han løp og løp og løp. Den siste vinteren kunne han begi seg ut på isen i spesialjoggeskoene sine om morgenen og ikke komme tilbake før om ettermiddagen. Etter hvert som tiden gikk, ble han magrere. Den manglende interessen for mat og den harde treningen tæret på kroppen hans. Kinnbena stakk opp som teltplugger under den slappe, tynne huden i ansiktet. Munnen endret seg til en tynn, blodløs strek, og rundt leppene fikk han hissige røde munnsår.

Jeg forsøkte å snakke med ham. Spørre hvordan han hadde det. Om det var på grunn av barnet han var deprimert, eller om det var noe jeg hadde gjort. Men han slapp meg ikke inn. Bare lå der taus på sengen, som om han allerede var død.

Om våren var det som om allting ble lettere. Han smilte igjen. Løp mindre, tødde opp, det gikk an å prate med ham. Men han slapp meg fremdeles ikke helt inn. Det var som om han bar på en hemmelighet, noe svart og stygt som han ikke ville slippe ut i sollyset.

Nå i ettertid har jeg begynt å tro at han antagelig allerede hadde bestemt seg for å ta livet av seg. At beslutningen på en måte ga ham fred. Men akkurat den smertelig vakre forsommerdagen da vennene hans kom hjem til meg, sto der ved klessnorene mellom furutrærne og fortalte at Stefan var død, da klarte jeg ikke ta det inn.

En ulykke.

De hadde dykket på dypt vann, ikke langt fra der jeg bor. Ingen visste helt hvordan det hadde skjedd. Hvorfor Stefan, som var så erfaren, hadde mistet kontrollen under dykkingen. Forholdene hadde vært perfekte. Fint vær, ingen strøm, god sikt. Ingen fant noen feil på utstyret heller.

En tanke for smertelig til å tenke: Han hadde bestemt seg for å dø.

Og så min egen håpløst selvsentrerte tolkning av hendelsesforløpet – han valgte å dø fra meg. Som om handlingen hans på en måte var rettet mot meg. Som om hans død handlet om meg.

Jeg ser på Markus som ligger med øynene lukket og fortsetter å tygge på karamellen sin, kjenner den varme, myke følelsen fylle meg igjen, lukker øynene, hviler i følelsen. At jeg enda en gang ligger i denne sengen, i dette huset, med en mann jeg elsker, er både ufattelig og logisk på samme tid. Det var jo slik livet mitt skulle bli. Det var jo her jeg skulle bo.

Livet er så mye større enn ordene, tenker jeg. Og skjørere.

Igjen ser jeg på Markus. Det bustete, blonde håret. Den bleke, litt gjennomskinnelige huden med de blå årene under overflaten. De nesten barnlige trekkene. Ti år yngre enn meg, hvem skulle ha trodd det? Kroppen hans er muskuløs. Det er rester av maling på de store hendene, og et skittent plaster dekker tommelen. Han er håpløst klønete, klarer alltid å skade seg når han spikrer, maler eller til og med når han lager mat.

– Jeg rydder bort eskene, sier jeg.

– Og etterpå maler jeg, svarer han.

Jeg smiler. Kysser ham igjen, på munnen denne gangen.

– Og etterpå maler du.