Hanya Yanagihara

Et lite liv

Roman

Oversatt fra engelsk av

John Erik Frydenlund

Tilegnet Jared Hohlt

I vennskap

Fra hjertet

[ I ]

Lispenard Street

1

I LEILIGHET NUMMER elleve fantes bare ett klesskap, men den hadde iallfall en skyvedør i glass som vendte ut mot en liten balkong, hvorfra han kunne se en mann bare iført T-skjorte og shorts som satt ute og røykte, enda det hadde blitt oktober. Willem løftet hånden til en hilsen. Mannen hilste ikke tilbake.

Jude brukte foldedøra til klesskapet som trekkspill idet Willem kom inn. «Det er bare ett garderobeskap her,» sa han.

«Det går vel bra,» sa Willem. «Jeg har ikke noe å henge der uansett.»

«Ikke jeg heller.» De smilte til hverandre. Megleren kom ruslende inn etter dem. «Vi tar den,» sa Jude til henne.

På meglerkontoret fikk de beskjed om at de likevel ikke kunne få leie leiligheten. «Hvorfor ikke?» spurte Jude.

«Dere tjener ikke nok til et seksmåneders depositum, og dere har ikke oppsparte midler,» sa megleren, plutselig brysk. Hun hadde sjekket kreditten og bankkontoene deres, og omsider skjønt at det var et eller annet som skurret ved de to mennene i tjueårene som ikke var et par, men likevel prøvde å få leid en ettroms i et kjedelig (men like fullt dyrt) strøk i 25th Street. «Har dere noen som kan kausjonere for dere? En arbeidsgiver, kanskje? Foreldre?»

«Foreldrene våre er døde,» sa Willem fort.

Megleren sukket. «Da råder jeg dere til å senke forventningene litt. Ingen som bestyrer en veldrevet leiegård, ville leie ut til noen med en økonomisk profil som den dere to har.» Så reiste hun seg som for å markere at det ikke var mer å diskutere, og stirret oppfordrende mot døra.

Da de fortalte JB og Malcolm om opptrinnet, gjorde de det imidlertid til en artig historie. Gulvet i leiligheten skulle ha vært fullt av muselort, mannen i leiligheten rett overfor dem hadde mer eller mindre blottet seg, megleren hadde blitt sur fordi hun hadde lagt an på Willem, uten å få noen respons.

«Ingen har vel uansett lyst til å bo på hjørnet av 25th og Second,» sa JB. De satt på Pho Viet Huong i Chinatown, hvor de møttes et par ganger i måneden for å spise middag. Pho Viet Huong var ikke noe spesielt bra sted – nudelsuppa var underlig søtlig – limejuicen smakte såpeaktig, og minst en av dem ble dårlig hver gang de hadde vært der – men de fortsatte å gå dit, av vane og av nødvendighet. På Pho Viet Huong kunne en få seg suppe eller en sandwich for fem dollar, eller en kunne ta en forrett, som kostet åtte–ti dollar, men som var mye større, slik at en kunne spare resten til neste dag eller til småmat senere på kvelden. Det var bare Malcolm som aldri spiste hele forretten og heller ikke tok med seg restene. Når han var ferdig med å spise, satte han fatet midt på bordet, slik at Willem og JB – som alltid var sultne – kunne hive i seg resten.

«Selvfølgelig har vi ikke lyst til å bo på 25th og Second, JB,» sa Willem overbærende, «men vi har egentlig ikke så mange valg. Vi eier jo ikke penger, ikke sant.»

«Jeg skjønner ikke hvorfor dere ikke bare blir der dere er,» sa Malcolm, som skjøv soppen og tofuen rundt på tallerkenen, mens Willem og JB fulgte med. Han bestilte alltid det samme – østerssopp og stekt tofu i en seig, brun saus.

«Fordi jeg ikke kan,» sa Willem. «Husker du ikke det?» Han måtte ha forklart dette for Malcolm veldig mange ganger i løpet av de tre siste månedene. «Kjæresten til Merritt flytter inn, derfor må jeg ut.»

«Men hvorfor er det du som må flytte ut?»

«Fordi kontrakten står i Merritts navn, Malcolm!» sa JB.

«Å,» sa Malcolm. Han ble stille. Han glemte ofte det han anså som ubetydelige detaljer, men det virket heller ikke som om han brydde seg om at folk ble utålmodige på grunn av glemsomheten hans. «Akkurat, ja.» Han skjøv soppen mot midten av tallerkenen. «Men du, da, Jude …»

«Jeg kan ikke bli boende hjemme hos deg til evig tid, Malcolm. Foreldrene dine kommer til å fly i strupen på meg før eller senere.»

«Foreldrene mine setter veldig pris på deg.»

«Det er veldig hyggelig å høre. Men de kommer til å slutte med akkurat det hvis jeg ikke flytter, og det ganske snart.»

Malcolm var den eneste av de fire som bodde hjemme hos foreldrene, og som JB pleide å si – hadde han kommet fra et hjem som Malcolms, ville han ha bodd hjemme, han også. Det var ikke det at Malcolms hjem var så storslått, faktisk var det ganske nedslitt og dårlig vedlikeholdt, og Willem hadde en gang fått en flis i fingeren ved å la hånden gli langs gelenderet – men det var digert, et ekte Upper East Side-townhouse. Malcolms søster, Flora, som var tre år eldre enn ham, hadde nylig flyttet ut av kjellerleiligheten, og Jude hadde som en midlertidig løsning overtatt hennes plass. Men før eller senere ville Malcolms foreldre ha igjen leiligheten for å bygge den om til kontor for det litterære agenturet moren drev, noe som betydde at Jude (som uansett hadde et svare strev med å manøvrere seg ned trappa) var nødt til å se seg om etter et annet sted.

Det falt helt naturlig at han ville bo sammen med Willem – de hadde vært romkamerater på college. Det første året hadde de fire delt et fellesrom med betongvegger, hvor de hadde skrivebordene og stolene sine, samt en sofa JBs tanter hadde fått flyttet over, og et annet, mye mindre rom, hvor det var plassert to køyesenger. Rommet hadde vært så trangt at Malcolm og Jude, som lå i underkøyene, kunne strekke ut hånden og røre ved den andre. Malcolm og JB hadde delt den ene køyesenga, Jude og Willem den andre.

«Det blir svart mot hvit,» pleide JB å si.

«Jude er ikke hvit,» svarte Willem.

«Og jeg er ikke svart,» repliserte Malcolm, mer for å erte JB enn for at han faktisk trodde på det.

«I hvert fall …» sa JB og dro til seg soppretten med gaffeltindene, «… dere kan bo hos meg begge to, men jeg tror dere ville hate det.» JB bodde i et digert, skittent loftslokale i Little Italy, fullt av merksnodige ganger og passasjer som førte til ubrukte, merkelig utformede blindganger og uferdige rom hvor gipsplatene, som tilhørte en annen de kjente fra college, bare hadde kommet halvveis opp. Ezra var kunstner, og en elendig sådan, men så trengte da Ezra heller ikke å jobbe et slag i hele sitt liv, som JB gjerne påminte dem om. Og ikke bare ville han slippe å jobbe, det ville også hans barn, barnebarn og oldebarn. De kunne lage dårlig, uselgelig og verdiløs kunst i generasjoner fremover, og likevel, på et innfall, kjøpe det ypperste av oljemaling, samt upraktiske, digre loft på downtown Manhattan som de kunne ødelegge med sine elendige arkitektoniske valg, og når de ble lei av kunstnerlivet – slik JB var overbevist om at Ezra en dag ville bli – kunne de bare ringe en av formuesforvalterne og få utbetalt et enormt beløp som de fire (tja, kanskje med unntak av Malcolm) ikke kunne drømme om å se i hele sitt liv. Men i mellomtiden var Ezra en nyttig person å kjenne, ikke bare fordi han lot JB og noen andre venner fra studietiden bo i leiligheten – det var til enhver tid fire–fem stykker som holdt til i diverse hjørner av den – men også fordi han alt i alt var et likandes og raust menneske, som likte å avholde overdådige fester med masse gratis mat, dop og drikke.

«Vent nå litt.» JB la fra seg spisepinnene. «Jeg kom akkurat på at det er en i redaksjonen som leier ut et sted for tanta si. Ikke langt unna Chinatown.»

«Og det koster?» spurte Willem.

«Antagelig ingenting – hun ante ikke engang hva hun skulle ta for det. Og hun vil ha noen der som hun kjenner.»

«Kunne du ha lagt inn et godt ord der, eller?»

«Enda bedre enn som så, jeg kan la dere få treffe henne. Kan dere komme innom kontoret i morgen?»

Jude sukket. «Jeg kommer ikke unna.» Han så på Willem.

«Slapp av, jeg kan stille, jeg. Når da?»

«Lunsjtider? Ett?»

«Jeg stiller.»

Willem var fortsatt sulten, men lot JB få resten av østerssoppen. Deretter ble de sittende og drøye litt. Det hendte at Malcolm bestilte jackfruit-is, bortimot det eneste på menyen som faktisk var godt, og spiste et par skjeer før han lot Willem og JB overta. Men denne gangen bestilte han ingen isdessert, så de ba om regningen så de kunne studere den og dele ned til siste cent.

* * *

Neste dag stilte Willem hos JB på kontoret. JB jobbet som resepsjonist i et lite, men innflytelsesrikt magasin i SoHo som dekket kunstmiljøet downtown. For ham var det en strategisk jobb. En kveld hadde han forklart Willem at planen var å gjøre seg til venn med en av redaktørene og deretter overtale vedkommende til å skrive en artikkel om ham i magasinet. Han anslo at han trengte cirka seks måneder for å få det til. Nå hadde han tre igjen.

JB gikk alltid rundt med et mildt undrende oppsyn på jobb, forundret over at han i det hele tatt var i jobb, men også over at ingen hittil hadde oppdaget hans spesielle geni. Han var ikke noen spesielt god resepsjonist. Telefonene ringte stort sett konstant, men han besvarte dem sjelden. Når noen absolutt måtte ha tak i ham (mobildekningen i gården var svært ustabil), måtte de bruke en spesiell kode som gikk ut på at de skulle ringe to ganger, legge på, og så ringe opp igjen. Og selv ikke da var det sikkert han svarte – hendene hans var travelt opptatt under pulten med å kjemme og flette hår fra en svart plastsekk han hadde mellom bena.

JB var midt oppe i en hårfase, som han kalte det. Han hadde nylig bestemt seg for å ta en pause fra malingen for å konsentrere seg om å skape skulpturer av svart hår. De hadde alle tilbrakt en slitsom helg med å henge etter JB fra den ene frisørsalongen til den neste i Queens, Brooklyn, Bronx og Manhattan, hvor de ventet utenfor mens JB gikk inn for å spørre etter avklipt hår han kanskje kunne få, hvorpå han slepte en stadig voksende sekk med hår videre. Et av de første arbeidene hans var The Mace, en tennisball han hadde barbert, delt i to og fylt med sand, før han dekket den med lim og rullet den rundt og rundt i et bed av hår, slik at stråene beveget seg som tang under vann, samt The Kwotidien, hvor han kledde diverse husholdningsredskaper – en moser, en stekespade, en tekopp – med hårtuster. Nå jobbet han med et større prosjekt han nektet å røpe noe om, bortsett fra i små bruddstykker, men det handlet om å kjemme og flette sammen mange tråder slik at det tilsynelatende ble et endeløst rep av strittende, svart hår. Fredagen før hadde han lokket dem bort til seg med løfter om pizza og øl for å få hjelp til å flette, men etter flere timer med kjedelig jobbing ble det etter hvert innlysende at det ikke ville vanke verken pizza eller øl, og dermed hadde de dratt sin vei, lett irritert, men egentlig ikke så overrasket.

Alle syntes hårprosjektet var kjedelig, unntatt Jude, han syntes verkene var vakre og mente at de en dag ville bli regnet som viktige. Som takk hadde JB forært Jude en hårkledd hårbørste, som han senere tok tilbake da det så ut som om en venn av Ezras far kanskje kunne være interessert i å kjøpe den (noe han aldri gjorde, men Jude fikk aldri igjen hårbørsten av JB). Hårprosjektet hadde vist seg problematisk også på andre måter. En kveld da de tre enda en gang hadde blitt narret til Little Italy for å kjemme hår, hadde Malcolm kommentert at håret luktet vondt, noe det også gjorde, ikke direkte ekkelt, det var mer den stikkende, metalliske lukten av uvasket hår. JB hadde fått et av sine stadig mer voldsomme utbrudd og kalt Malcolm en selvforaktende neger og en Onkel Tom og en forræder mot sin rase, og Malcolm, som sjelden hisset seg opp, men ble opprørt over slike beskyldninger, hadde tømt vinglasset sitt i nærmeste sekk med hår og gått i sinne. Jude hadde skyndt seg etter Malcolm så godt han kunne, mens Willem hadde blitt igjen for å roe ned JB. De skværet opp neste dag, men Willem og Jude var (helt grunnløst, de var klar over det) surere på Malcolm, ettersom de allerede neste helg var tilbake i Queens, fra frisørsalong til frisørsalong, for å prøve å erstatte sekken med hår han hadde ødelagt.

«Og hvordan står det så til på Den sorte planet?» spurte Willem.

«Der er det helsvart,» svarte JB, og stakk en flette han holdt på å løsne, tilbake i sekken. «Men vi må gå. Jeg sa til Annika at vi skulle være der halv to.» Telefonen på pulten hans kimte.

«Skal du ikke ta den?»

«De ringer nok igjen.»

JB sutret mens de gikk nedover til sentrum. Så langt hadde han konsentrert sine forførelsesevner om en redaktør som het Dean, men som alle kalte DeeAnn. JB, Malcolm og Willem hadde vært på et party hjemme hos en av de assisterende redaktørene, i Dakota-bygget, i en leilighet hvor det ene kunstnedlessede rommet gikk over i det andre. Mens JB skravlet med kolleger på kjøkkenet, gikk Malcolm og Willem gjennom leiligheten sammen. (Hvor var Jude den natta? Antagelig på jobb.) De hadde betraktet en serie arbeider av Edward Burtynsky på gjesterommet, en suite av fontener av Becher-ekteparet i fire rader à fem fotografier over skrivebordet i dagligstua, en enorm Gursky som svevde over de nederste hyllene i biblioteket, og på hovedsoverommet var en hel vegg dekket av Diane Arbus. Knapt en centimeter ledig vegg var synlig. De sto og beundret et foto av to søte jenter med Downs, i altfor barnslige, altfor trange badedrakter, som gjorde seg til for fotografen, da Dean kom bort. Han var høy, men med et altfor lite, gnageraktig ansikt som fikk ham til å se uforutsigbar og upålitelig ut.

De presenterte seg og forklarte at de var her fordi de var venner av JB. Dean, på sin side, forklarte at han var en av sjefredaktørene for magasinet og at han håndterte all dekning av kunstfeltet.

«Aha,» sa Willem, og passet på ikke å se på Malcolm, ettersom han ikke stolte på hans reaksjon. JB hadde fortalt at han anså kunstredaktøren som sitt primære mål. Det måtte være vedkommende de sto overfor.

«Har dere sett noe lignende?» spurte Dean og veivet med en hånd mot Arbus-bildene.

«Aldri,» sa Willem. «Jeg elsker Diane Arbus.»

Dean rykket til, og de små ansiktstrekkene knøt seg til et sentrum midt i det lille ansiktet. «Hun heter DeeAnn.»

«At?»

«DeeAnn. Navnet hennes skal uttales DeeAnn.»

Det var så vidt de kom seg ut av rommet uten å le. «DeeAnn!» sa JB senere, da de gjenfortalte historien. «Milde skaper. For en pretensiøs, liten dritt.»

«Men han er jo din pretensiøse, lille dritt,» sa Jude. Og etter den gangen, ble Dean bare kalt DeeAnn.

Det viste seg dessverre at til tross for JBs utrettelige kurtise av DeeAnn, var han ikke noe nærmere å bli omtalt i magasinet enn han hadde vært tre måneder tidligere. JB hadde til og med latt Dean suge ham i saunaen på treningsstudioet, men nei da, ingenting skjedde. JB fant hver dag et påskudd til å vandre inn i redaksjonen og bort til beskjedtavla hvor de neste tre månedenes oppslag var skissert, på leting etter navnene til kunstnerne som ville bli presentert som nye funn, og hver dag var han like skuffet – hans navn sto ikke der. I stedet så han navnene til diverse sjarlataner og overoppskrytte folk som enten skyldte noen en tjeneste, eller som kjente noen man burde gjøre en tjeneste.

«Ser jeg Ezra én gang til her oppe, dreper jeg meg,» pleide JB å si. Og de andre svarte alltid: «Det vil du jo ikke gjøre, JB, slapp av, JB – en dag er du der du vil være, så hva trenger du egentlig de folka til, JB – du finner noe annet, ikke sant.» Og JB svarte: «Er dere sikre på det?» Og: «Det tviler jeg faen meg på.» Samt: «Jeg har lagt så faens mye jobb i dette – tre måneder, for faen – nå må jeg for faen slippe til, ellers har alt vært forgjeves, for faen – akkurat som alt annet.» Alt annet betydde, i vekslende grad, universitetsutdannelse, å flytte tilbake til New York, hårprosjektet, og livet generelt, litt avhengig av hvor nihilistisk han følte seg den dagen.

Han sutret fortsatt da de kom til Lispenard Street. Willem var fortsatt fersk i byen, han hadde bodd der i bare et år, og hadde derfor aldri hørt om gata, som egentlig ikke besto av stort mer enn en to kvartaler lang sidegate, et kvartal sør for Canal. JB, som hadde vokst opp i Brooklyn, hadde heller aldri hørt om den.

De fant bygningen og ringte på klokka til leilighet 5C. En jente svarte, hult og metallisk gjennom dørtelefonen, før hun slapp dem inn. Oppgangen var trang, høy under taket, og malt i et slags skimrende skittenbrunt. Det føltes som å befinne seg i bunnen av en brønn.

Jenta ventet på dem ved døra inn til leiligheten. «Hallo, JB,» sa hun. Så kikket hun på Willem og rødmet.

«Dette er Willem, kompisen min,» sa JB. «Og Willem, Annika jobber i kulturredaksjonen. Flott jente.»

Annika så ned og rakte frem hånden i en og samme bevegelse. «Hyggelig,» sa hun, ned i gulvet. JB dultet til Willems fot og gliste. Willem overså ham.

«Hyggelig,» sa han.

«Så dette er altså leiligheten. Den tilhører tanta mi. Hun har bodd her i femti år, men har akkurat flyttet til et sykehjem.» Annika snakket med et spørrende tonefall, veldig fort, og hadde tydeligvis bestemt seg for å behandle Willem som noe hun ikke kunne forholde seg til, og lot rett og slett være å se på ham. Hun snakket fortere og fortere, om tanta og hvordan denne tanta hele tiden hadde vært så opptatt av hvordan nabolaget forandret seg og at hun aldri hadde hørt om Lispenard Street før hun flyttet downtown og så lei seg hun var for at hun ikke hadde fått malt, men tanta hennes var, nesten bokstavelig talt, knapt ute av døra, og de hadde ikke hatt noen mulighet til å få vasket ned før sist helg. Hun så seg rundt på alt unntatt Willem – på blikktaket, gulvene, som var sprukne, men det var parkett, på veggene, hvor gamle bilderammer hadde etterlatt seg spøkelsesaktige felter – før Willem mildt måtte bryte inn og spørre om han ikke kunne få se resten av leiligheten.

«For all del,» sa Annika. «Dere får ta dere en runde alene,» sa hun, men fortsatte å følge etter dem mens hun snakket fort med JB om en eller annen kollega som het Jasper og som lente seg litt for tungt på kritikerguruen Michael Archer i absolutt alt han skrev, og syntes ikke JB at det ble litt for tannløst, litt for påfallende? Nå da Willem sto med ryggen til, stirret hun rett på ham, og det hun sa, ble mer og mer meningsløst, jo lenger hun snakket.

JB så på Annika som så på Willem. Han hadde aldri sett henne slik, så usikker. Så jentete. Vanligvis var hun bastant og ordknapp og faktisk litt fryktet i redaksjonen, fordi hun hadde en slags installasjon av et hjerte formet av tapetknivblader over pulten sin, men det var ikke første gang han hadde sett noen oppføre seg slik i møte med Willem. Alle hadde gjort det. En venn av dem, Lionel, pleide å si at Willem måtte ha vært fisker i et tidligere liv, ettersom han alltid tiltrakk seg fitte. Det virket som om Willem (stort sett) ikke brydde seg om oppmerksomheten. JB hadde en gang spurt Malcolm om hvordan han trodde dette kunne ha seg, og Malcolm hadde svart at han trodde Willem rett og slett ikke la merke til den. JB hadde bare gryntet til svar, fordi i hans øyne var Malcolm det minst observante mennesket han visste om, og hvis selv Malcolm hadde lagt merke til hvordan kvinner reagerte på Willem, var det utenkelig at Willem selv ikke hadde gjort det. Senere hadde Jude kommet med en annen fortolkning. Han hadde slått frempå om at Willem med vilje ikke responderte på kvinnenes oppmerksomhet, for at andre menn ikke skulle føle sin posisjon truet av ham. Dette hørtes mer sannsynlig ut – Willem var godt likt av alle og ønsket på ingen måte å få andre til å føle seg utilpass, derfor var det absolutt mulig at han, i det minste ubevisst, spilte uvitende. Det var uansett fascinerende å observere, noe de tre aldri ble lei av, heller ikke å erte Willem for det, noe han stort sett besvarte med et smil og taushet.

«Er heisen pålitelig?» spurte Willem brått og snudde seg mot Annika.

«Om den er …?» svarte hun overrumplet. «Ja da, den kan dere stort sett stole på.» De bleke leppene hennes strakte seg ut i et anstrengt smil, som JB med et sting i magen, brydd på hennes vegne, forsto var ment å være flørtende. Annika, da, tenkte han for seg selv. «Hva er det dere har tenkt å dra inn i tantes leilighet, egentlig?»

«En venn av oss,» svarte han, før Willem rakk det. «Han har vanskelig for å gå i trapper, så han er avhengig av at heisen funker.»

«Å,» sa hun og rødmet og stirret igjen i gulvet. «Så leit. Ja da, heisen fungerer.»

Leiligheten var ikke særlig imponerende. Den besto av en liten gang, en anelse større enn en dørmatte, som til høyre førte ut til et kjøkken (et varmt, lite kvadrat som luktet harskt fett), og til venstre et lite spiserom som muligens kunne rommet et pokerbord. En halvvegg skilte dette fra stua, hvor det var fire vinduer, alle med gitter, som vendte mot sør og den søppelfylte gata, og på høyre hånd fra nok en kort gang var det en do med melkehvite lampetter og et badekar med slitt emalje, rett overfor dette lå et langt, men smalt soverom med enda et vindu, og her sto to tresenger skjøvet inn mot veggen, parallelt med hverandre. På en av sengerammene lå det en futong, en klumpete, hjelpeløs sak, tung som en død hest.

«Futongen har aldri blitt brukt,» sa Annika. Hun kom med en lang utlegning om at hun egentlig hadde tenkt å flytte inn selv, det var derfor hun hadde kjøpt futongen, men hun hadde aldri fått brukt den, fordi hun hadde flyttet sammen med sin venn Clement, som ikke var kjæresten hennes, altså, bare en god venn, og herregud så dum hun var som sto og fortalte slikt. Men uansett – hvis Willem ville ha leiligheten, så fulgte futongen med.

Willem sa takk. «Hva synes du, JB?» spurte han.

Nei, hva syntes han? Han syntes det var et høl. Han bodde jo selv i et høl, men det var et høl han hadde valgt av egen, fri vilje, og fordi det var gratis, og pengene han måtte ha brukt på husleie, kunne i stedet brukes på maling, mat og dop, samt en taxi nå og da. Men om Ezra skulle begynne å kreve leie av ham, ville han flytte umiddelbart. Familien hans var nok ikke like velstående som Ezras, eller Malcolms, men de ville aldri i verden tillatt at han skuslet bort penger på å bo i et høl. De ville ha funnet noe bedre til ham, eller gitt ham litt månedlig pengehjelp så han fikk bodd seg til. Willem og Jude hadde ikke det valget – de måtte betale selv, og de hadde knapt penger, derfor var de dømt til å bo i et høl. Og når de nå først skulle det, så var antagelig dette hølet det beste de kunne håpe på – det var billig, det var sentralt, og den mulige husverten var allerede forelsket i en av dem.

Derfor svarte han Willem at han syntes det var helt perfekt, noe Willem var enig i. Annika hvinte av glede. Etter en rask prat var alt i boks – Annika hadde fått en leieboer, og Willem og Jude hadde fått et sted å bo – selv før JB hadde rukket å ymte til Willem om at han godt kunne tenkt seg å bli påspandert en bolle nudler til lunsj, før han måtte tilbake på jobb.

* * *

JB var ikke typen som henga seg til grublerier, men mens han satt på toget hjem til mor denne søndagen, følte han likevel en slags selvtilfredshet, blandet med noe bortimot takknemlighet, for at han hadde det livet, og den familien, han tross alt hadde.

Faren hans emigrerte fra Haiti til New York og døde da JB var bare tre år gammel, og selv om JB gjerne forestilte seg at han husket hvordan han så ut – mild og snill, med en smal bart og kinn som fikk lubne søkk når han smilte – visste han aldri om dette var noe han bare trodde han husket, han hadde vokst opp med bildet av faren på morens nattbord, eller om det var en faktisk erindring. Det hadde uansett vært hans eneste sorg som barn, og selv dét hadde føltes som en slags pålagt tristhet. Jo, han var faderløs, og han hadde skjønt at barn hele livet skulle sørge over fraværet av en far. Selv hadde han aldri følt noen slik lengsel. Etter at faren døde, hadde moren hans, annengenerasjons haitisk-amerikansk, tatt en doktorgrad mens hun samtidig underviste på barneskolen hun mente JB var altfor begavet til å gå på. Innen han begynte på high school, en svinedyr privatskole nesten en times tur fra hjemmet i Brooklyn som han fikk gå på takket være stipender, hadde hun blitt rektor på en annen skole, undervist ved et spesialiseringskurs på Manhattan og blitt utnevnt til førsteamanuensis ved Brooklyn College. Hun hadde blitt portrettert i New York Times om sin nyskapende undervisning, og han var stolt av henne, selv om han lot som noe annet overfor kameratene.

Hun hadde vært travel gjennom hele oppveksten hans, men han hadde aldri følt seg forsømt, aldri følt at moren brydde seg mer om studentene sine enn hun brydde seg om ham. Hjemme hadde han en bestemor som laget den maten han hadde lyst på og sang for ham på fransk, og nærmest daglig fortalte ham hvilken perle, hvilket geni, han var, han var mannen i hennes liv. Og så var det tantene. Morens søster var privatdetektiv på Manhattan, og jentekjæresten hennes, farmasøyt og selv andregenerasjons amerikaner (selv om hun var fra Puerto Rico, ikke Haiti), hadde ikke egne barn og behandlet ham derfor som om han var deres eget avkom. Morens søster var sporty av seg og lærte ham å kaste og ta imot (han hadde aldri interessert seg for baseball, selv ikke den gangen, men det viste seg å være en nyttig sosial egenskap senere), og kjæresten hennes var kunstinteressert, et av hans tidligste minner var at han var med henne til Museum of Modern Art, og han husket tindrende klart hvordan han hadde stått måpende foran One: Number 31, 1950, mens han knapt enset tanta som forklarte hvordan Pollock hadde laget bildet.

På high school føltes det nødvendig å justere virkeligheten litt. For å skille seg ut, og, ikke minst, for å gjøre de rike, hvite klassekameratene litt utilpass, pusset han litt på sin bakgrunn. Han ble til nok en farløs, svart gutt med en mor som ikke hadde fullført skolen før etter at han ble født. Han unnlot å nevne at det var universitetsstudier han snakket om, derfor antok de andre at han mente high school, og at han hadde en tante som jobbet på gata (ja da, de gikk ut fra at hun derfor var prostituert, ikke privatdetektiv). Favoritten blant familiebildene ble tatt av bestekameraten hans på high school, Daniel, som han hadde røpet hemmeligheten for rett før han lot ham ta familiebildet. Daniel hadde jobbet med et prosjekt han kalte «familier på vei ut av elendigheten», så JB måtte skynde seg å rette opp misforståelsen om at tanta hans trakk på gata og at moren var bortimot analfabet, før han slapp kameraten til. Daniel hadde bare måpt, uten å si noe, men da JBs mor åpnet døra og ba dem inn fra kulda, måtte han bare fullføre.

Daniel var fortsatt tankefjern da han fikk dem oppstilt i stua. I midten satt JBs bestemor, Yvette, i den høyryggede yndlingsstolen sin, rundt henne sto tante Christine og kjæresten hennes, Silvia, på den ene siden, med JB og moren på den andre. Like før Daniel skulle ta bildet, forlangte Yvette at JB måtte bytte plass med henne. «Han er jo mannen i huset,» sa hun til Daniel, til døtrenes protester. «Kom og sett deg, Jean-Baptiste!» Og det gjorde han. På bildet holder de lubne (ja, han var lubben allerede den gang) hendene hans hardt rundt armlenene, med kjærlige blikk på seg fra begge kanter. Selv ser han rett i kameraet med et bredt glis, i stolen hvor bestemoren hans burde ha sittet.

Deres tro på ham, og at han ville lykkes i livet, var nesten foruroligende urokkelig. De var helt overbevist – en overbevisning som for hans del hadde blitt litt tynnslitt – om at han en dag ville bli en betydningsfull kunstner, representert i viktige gallerier, om at de som så langt ikke hadde gitt ham den sjansen han fortjente, rett og slett ikke forsto hans geni. Det hendte at han trodde på dem, at han lot seg forføre av deres tiltro. Men han kom også i tvil – deres oppfatning av virkeligheten var så stikk i strid med hvordan verden for øvrig så ut, at han kunne lure på om de bare jattet nedlatende med ham – eller om de var sprø, alle sammen. Kanskje hadde de bare dårlig dømmekraft. Hvordan kunne fire kvinners oppfatning skille seg så drastisk fra alle andres? Oddsen for at deres tolkning var riktig, var ikke spesielt bra.

Likevel var det deilig å dra på disse hemmelige besøkene hjem, hver søndag. Der var det uendelige mengder mat, helt gratis, bestemor vasket klærne hans, og alt han sa og alt han viste av skisser, ble verdsatt og rost. Morens hus var velkjent terreng, et sted hvor han alltid var omsvermet, hvor alle rutiner og tradisjoner virket skreddersydd for ham og hans behov. I løpet av kvelden, etter middag, men før desserten, mens alle slappet av med å glo på TV i stua og morens katt duret varmt i fanget hans, kunne han se seg rundt på kvinnene sine og kjenne noe svulme inni seg. Da tenkte han gjerne på Malcolm og hans strengt intelligente far og kjærlige, men åndsfraværende mor, deretter på Willem og hans døde foreldre (JB hadde truffet dem bare en eneste gang, helgen da de flyttet ut etter førsteåret på college, og hadde latt seg overraske av hvor fåmælte og formelle de var, så totalt annerledes enn Willem), og selvfølgelig på Jude og hans ikke-eksisterende foreldre (her lå det et mysterium, de hadde kjent Jude i snart ti år, og var fortsatt ikke sikre på om, eventuelt når, det i det hele tatt hadde eksistert noen foreldre, bare at det var en trist historie og noe man ikke snakket om), og han kjente da et varmt brus av glede og takknemlighet stige i brystet. Jeg er heldig, kunne han tenke, og på grunn av sin konkurransementalitet og fokus på hvordan hans posisjon overfor hans jevnbyrdige til enhver tid var, kunne han også tenke at han var den heldigste av alle. Men det slo ham aldri at det ikke var vel fortjent, eller at han burde anstrenge seg mer for å vise takknemlighet – familien hans var lykkelig når han var lykkelig, derfor var hans eneste forpliktelse overfor dem å være lykkelig, å leve det livet han ville, på sine egne betingelser.

«Vi har ikke de familiene vi fortjener,» hadde Willem en gang sagt da de var veldig steine. Det var selvfølgelig Jude han snakket om.

«Enig,» hadde JB svart. Og han mente det. Ingen av dem – ikke Willem, ikke Jude, ikke engang Malcolm – hadde familiene de fortjente. I all hemmelighet gjorde han et unntak for seg selv. Han hadde faktisk den familien han fortjente. De var fine, virkelig gode mennesker, og han var klar over det. Dessuten fortjente han det altså.

«Der har vi godgutten min, jo!» ropte Yvette hver gang han kom på besøk.

Han hadde aldri trengt å tvile på at hun hadde fullstendig rett.

* * *

På innflyttingsdagen brøt heisen sammen.

«Faen,» sa Willem. «Jeg spurte jo Annika om akkurat dette. Har du nummeret hennes, JB?»

JB hadde ikke det. «Nei vel,» sa Willem. Det ville jo ikke hjelpe å tekste henne uansett. «Beklager, folkens, vi må bruke trappa.»

Det virket ikke som om noen brydde seg om det. Det var en fin senhøstes dag, tørr, kjølig og vindfull, og de var åtte stykker til å sjaue et beskjedent antall flyttekasser og svært få møbler – Willem, JB, Jude og Malcolm, samt JBs kompis Richard og Willems kompis Carolina, samt to felles venner av dem, som begge het Henry Young, men som alle kalte henholdsvis Asian Henry Young og Black Henry Young, for å skille dem fra hverandre.

Malcolm kunne, når man minst ventet det, vise seg å være en effektiv organisator, og fordelte oppgavene. Jude gikk opp i leiligheten for å dirigere og vise hvor ting skulle plasseres, samtidig som han begynte å pakke ut de større gjenstandene og åpne flyttekassene. Carolina og Black Henry Young, som begge var små, men sterke, tok seg av bokkassene, som var noenlunde håndterbare. Willem, JB og Richard tok møblene. Han og Asian Henry Young tok alt det andre. På hver tur ned igjen tok de med seg eskene Jude hadde slått sammen, og plasserte dem ved siden av søppelkassene.

«Trenger du hjelp?» spurte Willem lavt mens de andre gikk løs på sine respektive oppgaver.

«Nei da,» svarte Jude kort, og Willem så ham begynne på en langsom, haltende ferd opp trappene, som var høye og bratte, til han forsvant ut av syne.

Det var en ukomplisert og kjapp flyttesjau, og etter at de hadde hengt litt rundt og pakket opp bøker og spist pizza, forsvant de andre til diverse fester og utesteder, og Willem og Jude var omsider alene i den nye leiligheten sin. Den var et eneste kaos, men tanken på å sette ting på plass var rett og slett for uoverstigelig. Derfor ble de bare sittende, forbløffet over hvor mørk ettermiddagen plutselig hadde blitt, og over at de hadde et sted å bo, på Manhattan, et sted de hadde råd til. Begge hadde merket seg vennenes høflig nøytrale uttrykk da de så leiligheten for første gang (rommet med de to smale sengene – «som tatt rett ut av et asyl fra Victoria-tiden», hadde Willem beskrevet det for Jude – hadde fått flest kommentarer), men det affiserte ingen av dem. Stedet var deres, de hadde en toårs kontrakt, og ingen kunne ta det fra dem. Her kunne de til og med klare å legge til side litt penger, og de trengte jo egentlig ikke mer plass, gjorde de vel? Begge ville gjerne ha det vakkert rundt seg, men det fikk heller vente. Rettere sagt, det var de som måtte vente.

De satt og snakket sammen, men Judes øyne var lukket, og av de konstant flagrende øyevippene og neven som var så hardt knuget sammen at Willem kunne se de sjøgrønne blodårene bule på håndbaken hans, skjønte han at han hadde smerter. Han skjønte av hvor hardt Jude knuget rundt bena sine, som hvilte på en stabel esker, at smertene var sterke, og han visste også at det ikke var noe han kunne gjøre med det. Hvis han sa «Jude, la meg finne noe smertestillende til deg», ville Jude svare «nei da, trengs ikke, det går bra, Willem», og om han sa «legg deg nedpå litt, Jude», ville Jude svare «det går bra, Willem, slapp av». Så til slutt gjorde han det de alle med årene hadde lært seg å gjøre når Jude hadde vondt i bena, han fant et påskudd, reiste seg og gikk fra rommet, slik at Jude kunne ligge helt rolig og vente på at smertene skulle gi seg, uten å måtte snakke med noen, uten å måtte sløse krefter på å late som om alt var helt greit, han var bare litt sliten, eller han hadde kramper, eller hva nå slags stusslig forklaring han kunne komme på.

På soverommet fant Willem frem søppelsekken med sengetøyet, og redde først opp futongen sin, deretter Judes (som de hadde kjøpt av Carolinas snart ekskjæreste uka før). Han sorterte klærne sine i skjorter, bukser, undertøy og sokker, la dem i esker som nylig var tømt for bøker, og skjøv eskene under senga. Judes klær lot han ligge, før han gikk ut på badet, som han rundvasket og desinfiserte før han la deres respektive tannkremtuber, såper, barberhøvler og sjampoer på plass. Innimellom listet han seg ut i stua, hvor Jude lå i samme positur, fortsatt med øynene lukket, fortsatt med lukket hånd, med hodet vendt til siden slik at Willem ikke kunne avlese ansiktsuttrykket hans.

Følelsene hans for Jude var sammensatte. Han var glad i ham, det var greit nok, han var redd for ham, og følte seg innimellom like mye som en storebror og en verge, som en venn. Han var klar over at Jude hadde klart seg, og fortsatt ville klare seg, uten ham, men det hendte han så ting i Jude som uroet ham og ga ham en følelse av hjelpeløshet, og, paradoksalt nok, gjorde ham enda mer innstilt på å hjelpe (selv om Jude sjelden spurte om hjelp av noe som helst slag). De var alle glad i Jude, og de beundret ham, men han følte ofte at Jude hadde latt ham se litt mer – bare litt – enn han viste overfor de andre, og han var ikke sikker på hvordan han skulle forholde seg til denne innsikten.

Smertene i bena, for eksempel. De hadde skjønt at han hadde problemer med bena, så lenge de hadde kjent ham. Det var vanskelig å unngå å skjønne det. På college hadde han gått med stokk, og i enda yngre alder – han var jo så ung da de ble kjent med ham, to år yngre, faktisk, at han ennå ikke hadde vokst fra seg – hadde han tatt seg frem med krykke, og leggskinnene, med nagler som var boret inn til benmargen, gjorde at han hadde vanskelig for å bøye knærne. Men han hadde aldri klaget, ikke en eneste gang, og heller ikke avfeid andres klager. I andre studieåret hadde JB glidd på en issvull og forstuet ankelen, og de husket alle alt oppstyret etterpå, JBs teatralske stønn og klager, at han en hel uke etter gipsen nektet å forlate universitetets sykestue, og hadde fått så mange besøk at skoleavisen skrev en egen reportasje om ham. En annen fyr på internatet deres, en soccer-spiller som hadde fått revet over menisken, gjentok stadig at JB ikke ante hva smerte var, men Jude hadde besøkt JB hver bidige dag, akkurat som Willem og Malcolm, og gitt ham all den medfølelse han trengte.

En kveld like etter at JB hadde latt seg nedverdige til å bli skrevet ut av klinikken og vendt tilbake til internatet for å motta mer medfølelse, hadde Willem våknet og registrert at han var alene. Det var egentlig ikke så uvanlig. JB var hos guttekjæresten sin, og Malcolm, som tok astronomi på Harvard det semesteret, sov på laboratoriet hvor han overnattet på tirsdager og torsdager. Willem selv var også ofte et annet sted, vanligvis hos kjæresten, men hun hadde influensa, så han hadde blitt hjemme denne kvelden. Men Jude var alltid der. Han hadde aldri hatt noen kjæreste, verken gutt eller jente, og sov alltid på rommet deres. Nærheten til Willems køye i etasjen over var like velkjent og uavvendelig som selve havet.

Han visste ikke helt hva som fikk ham til å klatre ned fra køya og bli stående ør og omtumlet på gulvet i det stille rommet, mens han så seg om etter Jude. Hang han fra taket, som en edderkopp? Så oppdaget han at krykken hans var borte, og han begynte å lete etter ham, sa navnet hans lavt i stua, men etter ikke å ha fått noe svar, gikk han fra leiligheten og ned gangen, til den felles doen. Etter mørket i deres egen leilighet var rommet overveldende lyst, med de knitrende, flakkende lysrørene og deres jevne dur, og han var så desorientert at det var et større sjokk enn det burde ha vært da han så Judes fot, sammen med enden av en krykke, stikke ut fra den innerste båsen.

«Jude?» hvisket han mens han banket på døra, og da han ikke fikk noe svar: «Jeg kommer inn.» Han dro opp døra. Jude lå på gulvet, med det ene benet trukket opp mot brystet. Han hadde kastet opp. Noe av det lå i en dam foran ham, noe var smurt utover munnen og kinnene, i en aprikosspettet smørje. Øynene var lukket, han svettet, og den ene hånden knuget rundt krykken med en intensitet som Willem senere skulle skjønne skyldtes en ekstrem smerte.

Der og da var han redd og forvirret og lot spørsmålene hagle over Jude, spørsmål han var ute av stand til å svare på, og det var ikke før han prøvde å dra Jude opp på bena og Jude skrek til, at Willem skjønte hvor vondt han faktisk hadde det.

Han fikk slept, delvis båret, Jude inn på soverommet, opp i senga, og på ubehjelpelig vis tørket av ham. Det virket som om de verste smertene hadde gitt seg nå, så da Willem spurte om han burde ringe en lege, ristet Jude bare på hodet.

«Men du har jo så vondt, Jude,» sa han lavt. «Du trenger hjelp.»

«Det er ingenting som hjelper,» sa han, og ble taus noen sekunder. «Jeg må bare vente.» Stemmen lød svak og ustø, uvant for ham.

«Hva kan jeg gjøre, da?» spurte Willem.

«Ingenting,» svarte Jude. Det ble stille. «Men Willem – kan du sitte litt hos meg? Litt til?»

«Klart det,» svarte han. Ved siden av ham ristet og skalv Jude som om han hadde feber, og Willem pakket sin egen dyne rundt ham. På et tidspunkt grep han inn under teppet og fant Judes hånd, tvang den knyttede hånden opp, slik at han kunne legge den trælete, svette håndflaten mot sin. Det var lenge siden han hadde holdt en annen manns hånd – den siste gangen var vel operasjonen til broren noen år tidligere – og han var overrasket over hvor sterk Jude var i grepet, hvor muskuløse fingrene hans var. Jude ble liggende med klaprende tenner og skjelvinger i flere timer til, før Willem til slutt la seg ved siden av ham og sovnet.

Morgenen etter våknet han i Judes seng med en dump smerte i hånden. Han studerte håndbaken sin, og så blåmerker der Jude hadde klamret seg til ham. Han sto opp, litt ustøtt, og gikk ut i stua, hvor Jude satt og leste. Trekkene hans var utydelige i formiddagslyset.

Han kikket opp på Willem, så reiste han seg, og de stirret på hverandre, uten et ord.

«Jeg er så lei meg for det der, Willem,» sa Jude omsider.

«Det er ikke noe å være lei seg for, Jude.» Og han mente det. Det var ikke noe å være lei seg for.

Men Jude gjentok og gjentok «jeg er så lei meg for det, Willem», og det hjalp ikke hvor mye Willem forsikret ham om at det var greit, han lot seg ikke trøste.

«Ikke si noe til Malcolm og JB. Avtale?» sa han.

«Jeg skal ikke det,» lovet han. Og det gjorde han aldri, men når det kom til stykket, spilte det jo ingen rolle fra eller til, for både Malcolm og JB skulle få oppleve hans smerter, om enn ikke så intense som dem Willem var vitne til den kvelden.

Han hadde aldri tatt det opp med Jude, men i årene som fulgte, skulle han overvære både små og store smerterier, se ham krympe seg ved små plager, eller at han, når han var for plaget, kastet opp eller bare ble liggende langflat og var umulig å kommunisere med, slik han nå gjorde i deres felles stue. Han var en som holdt sine løfter, men noe i ham sluttet aldri å grunne på hvorfor han aldri hadde snakket med Jude om det, hvorfor han aldri hadde spurt hvordan det egentlig føltes å ha det slik, hvorfor han aldri hadde våget å stille spørsmålet alle instinkter ba ham stille: Hvorfor gikk han ikke ned på kne ved siden av ham og masserte bena hans, for å få nervebanene som sviktet, til igjen å adlyde? I stedet sto han på dette badet, opptatt av seg selv, mens en av hans nærmeste venner satt noen meter unna, på en sliten sofa, og foretok en lang og trist reise tilbake til en bevissthet, til de levende, og han hadde ingen hos seg.

«Feiging,» sa han til speilbildet sitt. Speilbildet stirret tilbake, fortrukket av avsky. Fra stua lød bare taushet, men Willem stilte seg rett ute av syne, mens han ventet på at Jude skulle vende tilbake til ham.

* * *

«Det er og blir et høl,» sa Malcolm til JB. Han hadde rett i det, Malcolm fikk frysninger bare han så inngangspartiet. Likevel kom han hjem hver dag, melankolsk til sinns, og lurte stadig på om det var å foretrekke å bo hos foreldrene, fremfor i sitt eget høl.

All logikk tilsa at han burde bli boende hvor han var. Han tjente lite, jobbet mye, og foreldrenes hus var såpass romslig at han teoretisk sett ikke trengte å støte på dem om han ikke ønsket det. Ut over å ta seg til rette i hele fjerde etasje (som sant å si var litt av et høl, det også, det var uryddig – moren hadde sluttet å sende hushjelpen opp dit etter at Malcolm hadde skreket opp om at Inez, som hushjelpen het, hadde ødelagt et av modellhusene hans), hadde han tilgang til kjøkkenet og vaskemaskinen, samt alle avisene og bladene foreldrene hans abonnerte på, og en gang i uka slengte han klærne sine i den tunge sekken moren hans leverte til renseriet på vei til jobb, og som Inez hentet dagen etter. Dette var en ordning han ikke var spesielt stolt av, selvfølgelig, heller ikke av det faktum at han nå var tjuesju og at moren ringte ham på jobben når hun skulle bestille ukas matvarer, for å høre om han kunne tenke seg litt ekstra jordbær, hvis hun altså bestilte det, eller om han ville foretrekke brasme eller røye til middag den dagen.

Alt ville ha vært så mye enklere om foreldrene hadde respektert de samme skillene mellom privatliv og samvær som Malcolm selv overholdt. I tillegg til at de forventet at han spiste frokost sammen med dem hver morgen, samt brunsj på søndager, stakk de også ofte innom etasjen hans, besøk de gjerne innledet med en kombinasjon av å banke på og vri om dørklinken, noe Malcolm gang på gang hadde påpekt stred mot hensikten, å varsle sin ankomst. De kunne jo like gjerne latt være å banke på. Han visste at det var fryktelig barnslig og bortskjemt oppførsel, men til tider gruet han seg til og med til å komme hjem til den uunngåelige kaldpraten han måtte lide seg gjennom før han ble innvilget å gå opp til sitt, som om han fortsatt var tenåring. Han gruet seg spesielt til livet i det huset uten å ha Jude der. Selv om kjellerleiligheten hadde vært mer privat territorium enn hans egen etasje, hadde foreldrene ubesværet stukket innom også mens Jude bodde der, slik at når Malcolm gikk ned for å være sammen med Jude, kunne han finne faren der, i ferd med å lekse opp for Jude om et eller annet gørrkjedelig. Faren hans hadde et ekstra godt øye til Jude. Han bemerket ofte til Malcolm at Jude hadde en intellektuell dybde og tyngde som de andre vennene hans manglet, de var stort sett som døgnfluer å regne. I hans fravær var det nå Malcolm som måtte holde ut farens kompliserte utlegninger om et globalt marked og stadig skiftende økonomiske realiteter, og andre lignende temaer som Malcolm brydde seg fint lite om. Han kunne av og til få mistanke om at faren snarere ville hatt Jude som sønn. Han og Jude hadde jo studert juss på samme sted. Dommeren Jude hadde vært saksforbereder for, hadde vært mentor for faren i hans første advokatfirma. Og nå var Jude assisterende aktor i den føderale påtalemyndigheten, samme arbeidsplass Malcolms far hadde hatt som ung.

«Sann mine ord, den gutten kommer det til å bli noe stort av» eller «det er sjelden å støte på en så opplagt, selvgenerert vinner i så ung alder», kunne faren erklære til Malcolm og moren, etter å ha snakket med Jude, og han sa det selvtilfreds, som om han på et eller annet vis hadde noe av æren for Judes genialitet. I slike øyeblikk måtte Malcolm se bort for å unngå å møte morens blikk og det trøstende han visste han ville finne der.

Alt ville også vært enklere om Flora fortsatt hadde vært der. Da hun forberedte seg på å flytte ut, hadde Malcolm ymtet frempå om at han jo kunne dele toromsleiligheten i Bethune Street med henne, men enten tok hun ikke de mange hintene hans, eller hun valgte å ikke høre dem. Det virket ikke som om Flora hadde latt seg plage av foreldrenes bunnløse krav om oppmerksomhet, derfor hadde han kunnet trekke seg tilbake til hobbyrommet sitt og jobbe med modellhusene sine, i stedet for å sitte nede og lide seg gjennom farens uendelige arsenal av Ozu-kortfilmer. Da han var yngre, hadde Malcolm vært både krenket og sint av at faren så tydelig foretrakk Flora. Det hadde vært så åpenbart at selv venner av familien hadde kommentert det. «Fantastiske Flora» hadde faren kalt henne (mens hun vokste til, hadde hun også blitt kalt «feiende flotte Flora» eller «fryktinngytende Flora», alt til applaus), og den dag i dag, selv om Flora nå nærmet seg tretti, degget han litt ekstra for henne. «Fantastiske Flora sa noe utrolig morsomt i dag,» kunne han si i løpet av middagen, som om Malcolm og moren ikke selv snakket med Flora daglig, eller under formiddagsmaten hos Flora nede i sentrum: «Hvorfor måtte vår fantastiske Flora flytte så langt unna oss?» selv om hun bodde bare et kvarters biltur unna. (Dette var noe Malcolm fant spesielt irriterende, ettersom faren alltid hadde overøst ham med utbroderte historier om hvordan han som barn hadde flyttet fra Grenadines til Queens, hvordan han hele sitt liv hadde følt seg i klemme mellom to forskjellige verdener, og kanskje burde også Malcolm en dag erfare en eksiltilværelse, fordi det ville berike ham som menneske og gi ham nye perspektiver han sårt trengte, og så videre, og så videre. Men om Flora en gang skulle flytte fra halvøya – for ikke å snakke om til et annet land – så var Malcolm sikker på at faren ville bryte sammen av det.)

Malcolm selv hadde ingen kjælenavn. Det hendte faren snakket til eller om ham med etternavnet til noen av hans mer kjente navnebrødre – «X», eller «McLaren» eller «McDowell», eller «Muggeridge». Det var visstnok etter sistnevnte han hadde fått navnet, men det føltes ikke som noe ømt eller kjærlig, mer en irettesettelse, en påminnelse om hvilken Malcolm han burde vært, men helt åpenbart ikke var.

Av og til, ja, ofte, følte Malcolm at det var latterlig av ham fortsatt å bry seg om, eller sørge over, at faren tydeligvis ikke likte ham noe særlig. Selv moren hans var av den oppfatning. «Pappa mener ikke noe med det, skjønner du,» sa hun av og til når faren hans hadde levert en av sine enetaler om Floras generelle overlegenhet, og Malcolm ville gjerne tro henne, selv om det også irriterte ham at hun fortsatt kalte faren hans «pappa», så han pleide å bare grynte eller mumle et eller annet for å vise henne at han absolutt ikke brydde seg. Og noen ganger, stadig oftere, faktisk, irriterte det ham at han i det hele tatt tenkte så mye på foreldrene. Var det normalt? Var det ikke noe litt patetisk over det? Han var tross alt tjuesju! Var det slikt som skjedde når man bodde hjemme? Eller var det han som var spesiell? Det fantes i hvert fall ikke noe bedre argument for å flytte hjemmefra, så han på en eller annen måte kunne vokse av seg barnsligheten. Om kveldene, mens foreldrene i etasjen under gjorde seg ferdig med sine gjøremål og det skramlet i de gamle rørene mens de vasket ansiktet, og til et dumpt dunk idet de skrudde ned radiatorene i stua mer presist enn noen klokke, markerte at de hadde rundet elleve, halv tolv, midnatt, satt han og laget lister over det han måtte ta tak i, og det fort, det kommende året: jobbfronten (hvor det sto helt stille), kjærlighetslivet (ikke-eksisterende), seksualiteten sin (uavklart) og fremtiden (uviss). Det var alltid disse fire temaene, selv om prioritert rekkefølge kunne variere. Og like ufravikelig var hans evne til å fastslå en presis status, kombinert med hans totale tafatthet når det gjaldt å finne løsninger.

Neste morgen sto han opp fast bestemt på at i dag skulle han flytte hjemmefra og be foreldrene slutte å plage ham. Men da han kom ned, sto moren og laget frokost til ham (faren hadde dratt på jobb for lenge siden) og fortalte at hun hadde tenkt å kjøpe billettene til den årlige St. Barts-turen deres i dag, så kunne han kanskje si fra hvor mange dager han ville tilbringe sammen med dem? (Foreldrene betalte fortsatt feriene hans. Han visste bedre enn noen gang å røpe dette for kameratene.)

«Ja, Ma,» sa han. Og så spiste han frokosten sin og gikk ut i den verdenen hvor ingen kjente ham, hvor han kunne være hvem som helst.

2

KLOKKA FEM HVER ettermiddag i uka og klokka elleve på formiddagen i helgen satte JB seg på toget og dro til atelieret i Long Island City. Reisen på hverdagene var det han likte best. Han gikk på toget på Canal Street og satt og betraktet hvordan vognen ble fylt og tømt på alle stoppesteder i et evig skiftende mylder av forskjellige mennesker og etnisiteter. For omtrent hvert tiende kvartal fikk vognen en ny blanding passasjerer i utfordrende og usannsynlige konstellasjoner; det var polakker, kinesere, koreanere og senegalesere; senegalesere, dominikanere, indere og pakistanere; pakistanere, irer, salvadoranere og meksikanere; meksikanere, srilankere, nigerianere og tibetanere – det eneste som forbandt dem var at de var nye i Amerika, og de slitne ansiktsuttrykkene, denne blandingen av besluttsomhet og resignasjon som bare immigranten besitter.

I disse øyeblikkene var han takknemlig for sin egen flaks, og sentimental overfor byen, noe han sjelden følte ellers. Han var ikke typen som hyllet hjembyen sin som en funklende mosaikk, og han gjorde narr av dem som gjorde det. Men han beundret – han kunne nesten ikke annet – den samlede mengden arbeid, ordentlig arbeid, medpassasjerene hans sikkert hadde lagt ned i løpet av dagen. Likevel skammet han seg ikke over sin relative latskap. Han var lettet.

Det eneste mennesket han noen gang hadde diskutert den følelsen med, om enn overfladisk, var Asian Henry Young. De hadde sittet på toget på vei ut til Long Island City – det var faktisk Henry som hadde funnet atelierplassen til ham – da en spinkel og senete kinesisk mann med en persimonrød plastpose hengende tungt fra det ytterste leddet på høyre pekefinger, som om han ikke hadde krefter eller vilje igjen til å bære den på noen mer opplagt måte, kom inn og sank ned i setet overfor dem, la det ene benet over det andre, slo armene rundt seg, og sovnet umiddelbart. Henry, som han hadde kjent siden high school, og som i likhet med JB hadde fått stipend, var sønn av en syerske i Chinatown, og hadde snudd seg mot ham og hvisket «glad jeg slapp det der, i hvert fall», og JB hadde fullt ut forstått blandingen av skyldfølelse og tilfredshet.

En annen side ved disse kveldsturene på hverdager han satte svært høyt, var selve lyset, hvordan det fylte kupeen som var det et levende vesen mens de suste over brua, hvordan det vasket slitenheten fra medpassasjerenes ansikter og viste dem som de hadde vært den gang de kom til landet, da de var unge og Amerika hadde virket mulig å erobre. Han så det milde lyset sive inn i kupeen som sirup, så det glatte ut bekymrede rynker i folks panne, stryke grått hår til gyllent, forvandle det harde skinnet fra billige klær til noe fint og skimrende. Og så gled sola bort, toget skramlet likegyldig bort fra den, og verden fikk tilbake sine vanlige, bedrøvelige former og farger, menneskene var tilbake i sin vanlige, begredelige tilstand, og det skjedde brått og brutalt, som ved et trylleslag.

Han likte å late som om han var en av dem, men visste at han ikke var det. Av og til var det haitiere på toget. Han lyttet brått med en ulvs skarphet, og skilte ut deres saftige, syngende kreolsk gjennom stemmesurret rundt seg, og han grep seg i å kikke på dem, på de to mennene med runde fjes, slik faren hans hadde, eller på de to kvinnene med myke, butte neser, slik moren hans hadde. Han håpet alltid at det skulle dukke opp et helt naturlig påskudd til å snakke til dem – kanskje de var uenige om retningen til et eller annet sted, så han kunne bryte inn og gi dem svaret – men det gjorde aldri det. Noen ganger lot de blikket gli over de medreisende mens de fortsatte praten, og han konsentrerte seg, klar til å smile, men det virket ikke som om noen av dem gjenkjente ham som en av sine egne.

Og det var han selvfølgelig heller ikke. Selv han skjønte at han hadde mer til felles med Asia-Henry Young, med Malcolm, med Willem, ja, selv med Jude, enn med dem. Bare se på ham – han gikk av på Court Square og spaserte de tre kvartalene bort til den tidligere flaskefabrikken hvor han nå delte atelier med tre andre. Hadde ekte haitiere atelier, kanskje? Kunne det i det hele tatt falle en ekte haitier inn å forlate den store, gratis leiligheten, hvor de rent teoretisk kunne ha laget seg en krok hvor de kunne male og drodle, for å sette seg på toget og reise en halvtime (tenk så mye jobb en kunne få gjort på den halvtimen!) for å komme til et solrikt, skittent loft? Selvfølgelig ikke. For å tenke ut en slik luksus, måtte man tenke amerikansk.

Loftet lå i tredje etasje, med adkomst via en metalltrapp som ga fra seg rungende klang uansett hvor man satte foten, det hadde hvite vegger og hvitt gulv, selv om gulvet var så oppfliset at det så ut som om noen hadde lagt et langflosset teppe på det. Det var høye, gammeldagse haspevinduer på alle vegger, og disse holdt de fire faktisk rene – de hadde personlig ansvar for en vegg hver – fordi lyset var for fint til at det kunne slumses bort på skitt, lyset var i det hele tatt poenget ved atelieret. Det fantes en do (ubeskrivelig) og et kjøkken (litt mindre ille), og nøyaktig midt på gulvet sto et svært bord bestående av en plate dårlig marmor plassert på tre sagbukker. Dette var fellesområdet, som alle kunne bruke når de jobbet med et prosjekt som krevde ekstra plass, og i månedenes løp hadde platen blitt tilsølt med lilla og gule flekker samt dråper av dyrebar kadmiumrød. I dag var bordet dekket av lange flak med håndfarget organza, holdt nede i begge ender av stabler med pocketbøker, mens selve endene flagret i trekken fra takvifta. I midten sto en beskjed: TIL TØRK. IKKE RØR. RYDDER IMRG ETTERM. TAKK, FOLKENS. H.Y.

Rommet var ikke avdelt med vegger, men var delt opp i fire like store deler, hver på førtifem kvadratmeter, med blå elektrikerteip som markerte hver deres del, ikke bare av gulvflaten, men også vegger og tak. Alle var voldsomt opptatt av å respektere de andres territorium. Man lot som om man ikke hørte det som foregikk hos en annen, selv om han satt og freste til kjæresten i telefonen, og man selvsagt hørte hvert eneste ord, og hvis man skulle tre inn på en annens område, stilte man seg utenfor teipstripen og sa vedkommendes navn én gang, og først når man hadde forsikret seg om at han ikke var intenst fordypet i et eller annet, kunne man spørre om det var greit at man så innom.

Klokka halv seks var lyset perfekt, det var liksom smøraktig mykt, fett og tett, og akkurat som på toget fikk det rommet til å svulme, til noe grenseløst og forhåpningsfullt. Han var alene der. Richard, som hadde plassen ved siden av hans, jobbet i en bar på kveldene, så han brukte atelieret på formiddagene og dagtid, og det samme gjorde Ali, med plassen tvers overfor ham. Da sto det igjen bare Henry, med plass diagonalt overfor ham, som pleide å dukke opp ved sjutiden, etter at han var ferdig med dagjobben på galleriet. Han tok av seg jakka, slengte den i hjørnet, avdekket lerretet, satte seg på krakken foran det, og sukket.

Det var den femte måneden JB brukte atelieret, og han elsket det, mer enn han hadde trodd han ville gjøre. Han likte at alle atelierkameratene var ordentlige, seriøse kunstnere. Han kunne aldri ha jobbet hos Ezra, ikke bare fordi han trodde på det yndlingsprofessoren hans en gang hadde sagt til ham – at man ikke burde male samme sted som man knullet – men fordi å jobbe hos Ezra innebar at man konstant ble omgitt og avbrutt av dilettanter. Der i gården var kunst bare et tilbehør, et accessoir, til en livsstil. Man malte eller laget skulpturer eller bedritne installasjoner fordi det rettferdiggjorde at man kunne loke rundt i utvaskede T-skjorter og møkkete jeans og leve på ironisk billig amerikansk øl og ironisk dyr amerikansk rulletobakk. Her, derimot, laget man kunst fordi det var det eneste man noensinne kunne bli dyktig til, faktisk var det det eneste man tenkte på, bortsett fra kortere avbrudd med det alle tenkte på: sex og mat og søvn og venner og penger og berømmelse. Men bak øynene fløt alltid lerretet man jobbet med, med sine former og gryende muligheter, enten man sjekket noen på en bar eller spiste middag med venner. Det fantes alltid en periode – eller man håpet i hvert fall det – i hvert eneste maleri eller prosjekts liv, da malingen ble virkeligere enn hverdagslivet, da man uansett hvor man var, bare tenkte på å komme seg tilbake til atelieret, mens man ikke enset at man hadde tømt ut et lite saltfjell på middagsbordet, og i dette saltet tegnet man plot, planer og mønstre, mens fingertuppene gled som i dynn gjennom de hvite kornene.

Han likte også den helt spesielle og uventede omgjengeligheten som hersket på stedet. I helgene hendte det at alle fire var der samtidig, og i små øyeblikk kunne han kikke opp fra skapertåka han selv befant seg i, og fornemme at de alle pustet i samme rytme, de nesten peste av konsentrasjon. Det føltes som om den kollektive energien som sivet fra dem, fylte lufta som gass, antennelig og fuktig, og han ønsket at han kunne tappe den på flaske slik at han kanskje kunne supe i seg inspirasjon fra den når han trengte det, ha den i bakhånd til dagene da han bare satt foran lerretet i timevis, som om bildet, hvis han bare stirret lenge nok, ville eksplodere i noe ekstraordinært, noe ladet. Han likte seremonien med å vente utenfor den blå streken og kremte i retning av Richards plass, før han krysset grensen for å betrakte arbeidet hans. De to kunne bli stående i taushet og bare se, de trengte bare veksle noen få ord, men likevel forstå nøyaktig hva den andre mente. Man brukte så mye tid på å forklare seg og arbeidet sitt for andre – hva det skulle uttrykke, hva man prøvde å få til, hvorfor man prøvde å få det til, hvorfor man hadde valgt akkurat disse fargene og dette temaet og disse materialene og bruksmåtene, denne teknikken – at det føltes svært befriende å være sammen med folk man ikke trengte å forklare noe som helst. Man kunne bare se og se, og om man stilte spørsmål, var de som regel kortfattede, konkrete og tekniske. Det kunne dreie seg om motorer, røropplegg, hva som helst, mekaniske og likefremme ting det fantes bare ett eller to mulige svar på.

Alle fire jobbet innen forskjellige kunstmedier, så det var ingen konkurranse dem imellom, ingen fare for at én videokunstner skulle bli representert i et galleri før sidekameraten, og mindre fare for at en kurator skulle komme innom for å se på arbeidene dine, men falle for naboens i stedet. Likevel, og dette var viktig, respekterte han de tre andres arbeid. Henry laget noe han kalte dekonstruerte skulpturer, merkelige og forseggjorte japanskinspirerte oppstillinger av blomster og grener laget av forskjellige typer silke. Men når han var ferdig med et arbeid, tok han ut hønsenettingen det hadde vært bygd rundt, slik at skulpturen falt sammen som et flatt objekt og så ut som en abstrakt dam av farger – bare Henry visste hvordan den så ut som et tredimensjonalt objekt.

Ali var fotograf og jobbet med et prosjekt han kalte «Asiatenes historie i USA». Til dette skapte han et foto for hvert tiår asiatene hadde vært i USA, fra 1890 og oppover. Til hvert bilde bygde og monterte han et diorama, en tredimensjonal gjengivelse, av en viktig hendelse eller et sentralt tema i en av furukassene Richard hadde snekret til ham, og disse scenene var befolket av små plastfigurer han kjøpte i kunsthåndverksutsalget og så malte, samt trær og veier laget av brent leire, og bakgrunner malt med en pensel så fin at hårene var som øyevipper. Disse oppstillingene fotograferte han så, og laget et C-print, et bilde fra et fargenegativ. Av de fire var det bare Ali som var representert i noe galleri, og om sju måneder skulle han ha en utstilling som de andre visste at de aldri måtte nevne, for da ble han dårlig av angst. Ali gikk ikke kronologisk frem – han var ferdig med 2000-tallet (et parti fra nedre Broadway hvor det myldret av par, som alle besto av en hvit mann og en asiatisk kvinne som fulgte noen skritt bak ham) og 1980-årene (en liten, kinesisk mann som ble banket opp av to bitte små hvite bøller med skiftenøkler, hvor bunnen i kassa var lakkert så den skulle ligne regnvåt asfalt på en parkeringsplass), og jobbet nå med 1940-årene, som krevde at han malte til sammen femti figurer av kvinner, menn og barn som skulle illudere fanger i interneringsleiren ved Tule Lake. Alis prosjekter var de desidert mest arbeidskrevende, og innimellom forlot de sine egne, bedagelige sysler og gikk inn i Alis firkant og satte seg ved siden av ham. Ali ville da knapt løfte blikket fra forstørrelsesglasset han holdt over en sju centimeter høy figur som ble dekorert med fiskebensmønstret skjørt og skinnsko med tunge, han ville bare rekke dem en tjafs stålull han hadde tovet opp så den så ut som baller med tumbleweed, eller en syltynn metalltråd han hadde knyttet små knuter på så det lignet piggtråd.

Men det var Richards arbeider JB beundret mest. Han jobbet også med skulptur, men brukte utelukkende forgjengelige materialer. Han tegnet umulige former på kalkerpapir, så bygde han dem i is, smør, sjokolade eller smult, og filmet dem mens de gikk i oppløsning. Han frydet seg over å se arbeidene sine smelte, men JB, som så sent som i forrige måned hadde sett en diger, over to meter høy skulptur Richard hadde laget – en slags seillignende flaggermusvinge av fryst druejuice som minnet om koagulert blod – dryppe og sige før den falt sammen, hadde til sin forundring tatt seg i nesten å begynne å grine, men om det var fordi noe så vakkert ble ødelagt, eller bare det hverdagslige, men dypsindige, i at den forsvant, hadde han ikke klart å avgjøre. Nå var ikke Richard lenger så interessert i smeltende materialer, nå var det stoffer som lot seg bryte ned han var opptatt av. Han var spesielt fascinert av nattsvermere, som tydeligvis elsket honning. Han fortalte JB at han hadde en visjon av en skulptur som var så dekket av yrende nattsvermere at man ikke engang så fasongen på det de fortærte. I vinduskarmene hans sto det rader med honningkrukker, hvor porøse honningkaker fløt rundt som fostre i formaldehyd.

JB var den eneste klassisisten av dem. Han malte. Og enda verre, han malte figurativt. Mens han tok mastergraden, var det ingen andre som brydde seg om figurativ kunst. Hva som helst annet – videokunst, performancekunst, fotografi – var mer spennende enn å male, og absolutt alt var bedre enn figurativt maleri. «Slik har det vært siden 1950-årene,» sukket en av professorene hans da JB klaget sin nød til ham. «Du kjenner det nye slagordet til US Marines i Irak-krigen? ʼThe few, the brave …ʼ? Det er oss, det, de ensomme taperne.»

Det var ikke det at han ikke hadde prøvd seg på andre ting, andre medier (tenk bare på det idiotiske hårprosjektet, en ren kopi av Meret Oppenheim! Var det mulig å lage noe kjipere? Han og Malcolm hadde havnet i kraftig krangel, en av deres heftigste, etter at Malcolm kalte prosjektet hans «surrogat-Lorna Simpson», og det aller verste var at Malcolm selvfølgelig hadde hatt helt rett), men selv om han aldri i verden ville innrømmet for noen at han følte at det var noe kraftløst, nesten jentete, og i hvert fall lite gangsteraktig ved å være en figurativ maler, hadde han nylig akseptert at det var nettopp det han var. Han elsket maling, og han elsket portretter, og det var det han hadde tenkt å drive med.

Og så? Han hadde kjent folk – han kjente folk – som teknisk sett var bedre kunstnere enn ham. De var bedre på skisser, de hadde bedre forståelse av komposisjon og fargebruk, de var mer disiplinerte. Men de hadde ingen ideer. En billedkunstner, like mye som en forfatter eller komponist, trengte et tema, en idé. Og lenge hadde han ingen av delene. Han prøvde å tegne utelukkende svarte, men masse folk malte svarte mennesker, og han følte at han ikke hadde noe nytt å tilføre. En stund tegnet han mannlige prostituerte, men det ble for kjedelig. Han tegnet kvinnelige slektninger en stund, men da endte han igjen med det svarte problemet. Han begynte på en serie med motiver fra Tintin-bøker, hvor han tegnet figurene som realistiske, menneskelige skikkelser, men det føltes snart altfor ironisk og hult, så han sluttet med det også. Så han drev fra lerret til lerret, malte folk på gata, folk på toget, motiver fra Ezras fester (disse var de aller mest mislykkede, fordi alle som var der, kledde seg og førte seg som om de konstant ble observert, og han endte med en masse skisser av poserende jenter og selvnytende fyrer, som alle passet på ikke å møte blikket hans), inntil han en kveld satt i den deprimerende sofaen i Willem og Judes deprimerende leilighet og betraktet hvordan de to laget middag, mens de smøg seg rundt hverandre på miniatyrkjøkkenet som om de var et hektisk lesbepar. Det hadde vært en av de sjeldne søndagskveldene han ikke var hos moren, fordi hun og bestemoren og tantene hans var på et eller annet tacky middelhavscruise han hadde nektet å være med på. Men han hadde vennet seg til å besøke folk og bli servert middag, ordentlig middag, på søndager, derfor hadde han invitert seg selv til Willem og Jude, som han visste var hjemme, fordi de ikke hadde råd til å gå ut.

Han hadde med seg skisseblokken, slik han alltid hadde, og da Jude satte seg ved foldebordet for å hakke løk (alle middagsforberedelser måtte gjøres på bordet, det fantes ikke benkeplass på kjøkkenet), begynte han å tegne, nærmest uten å tenke over det. Fra kjøkkenet kom det høye smell og lukten av rykende olivenolje, og da han gikk for å se, fant han Willem i ferd med å denge løs på en halv kylling med bunnen på en stekepanne, med armen hevet som om han skulle gi den ris og et snodig, fredelig uttrykk i ansiktet, så da tegnet han ham også.

Den gangen hadde han ikke vært sikker på om han var på sporet av noe, men da de dro til Pho Viet Huong neste helg, tok han med seg et av Alis gamle kameraer og fotograferte de tre mens de spiste, og etterpå mens de gikk av gårde i snøen. De gikk ekstra langsomt av hensyn til Jude, for fortauene var glatte. Han så dem oppstilt i kamerasøkeren, Malcolm, Jude og Willem, Malcolm og Willem på hver sin side av Jude, nær nok til å gripe inn hvis han skulle falle (han hadde vært med på dette selv), men ikke så nær at Jude fikk mistanke om at de ventet at han skulle gjøre det. Det gikk opp for ham at de aldri hadde snakket om at de skulle gjøre dette, de hadde simpelthen bare begynt med det.

Han tok bildet. «Hva er det du driver med, JB?» spurte Jude, samtidig som Malcolm klaget: «Kutt ut, JB.»

Den kveldens party var i Centre Street, i et loft som tilhørte en bekjent av dem, en kvinne som het Mirasol og som hadde en tvillingsøster, Phaedra, de hadde blitt kjent med på college. Straks de hadde kommet inn, forsvant hver og en inn i diverse småklynger, og etter å ha vinket til Richard på den andre siden av rommet, registrerte JB irritert at Mirasol hadde satt frem et bugnende matbord, noe som betydde at han nettopp hadde kastet bort fjorten dollar på Pho Viet Huong når han kunne ha spist gratis her i stedet, så han ruslet bort til Jude, som sto og snakket med Phaedra og en feit fyr som kanskje var Phaedras kjæreste, samt en mager, skjeggete type han gjenkjente som en jobbkamerat av Jude. Jude hadde vaglet seg opp sammen med Phaedra mot en sofarygg, hvor de satt og stirret på den feite fyren og den magre fyren. Alle lo av et eller annet. JB knipset.

På fester ble han som regel huket tak i av en eller annen klynge, eller han huket seg fast i den selv, og tilbrakte kvelden som kjerne i diverse skravlende trioer og kvartetter, fra den ene til den andre, snappet opp sladder, satte ut noen harmløse rykter, lot som om han tok imot betroelser, og fikk andre til å røpe hvem de hatet, ved å røpe sine egne hatobjekter. Men denne kvelden vandret han skjerpet og stort sett edru rundt og tok bilder av de tre vennene sine mens de beveget seg rundt i sine egne mønstre, uten å ense at han fulgte etter dem. På et tidspunkt, et par timer etter at de kom, fant han de tre i avslappet positur, alene ved vinduet, Jude sa et eller annet og de to bøyde seg nærmere for å høre, og sekundet senere lo de alle høyt, og selv om JB ble både litt misunnelig og vemodig, jublet han inni seg, for han hadde klart å fange begge motivene. I kveld er jeg et kamera, sa han til seg selv. I morgen vil jeg være JB igjen.

På en måte hadde han aldri vært på bedre fest, og ingen unntatt Richard lot til å merke hvordan han smøg seg besluttsomt rundt, inntil de en times tid senere forlot partyet for å dra uptown (Malcolms foreldre var på landstedet, og Malcolm mente å vite hvor moren gjemte weeden sin), og Richard kom bort og ga JB et gamle-kompis-klaps på skulderen. «Jobber du med noe, eller?»

«Jeg tror det.»

«Fint for deg, det.»

Neste dag satt han ved skjermen og studerte bildene fra kvelden før. Kameraet var ikke spesielt bra, og det hadde gitt alle bildene et gult, røykaktig slør, som sammen med hans manglende evne til å stille skarpt, hadde tilført en varm, mettet tone og litt uskarpe konturer, som om de hadde blitt tatt gjennom et tumblerglass med whisky. Han stoppet ved et nærbilde av Willems ansikt, han smilte til en eller annen (sikkert en jente) utenfor bildet, og ved bildet av Jude og Phaedra på sofaen. Jude hadde på seg en lys pologenser JB aldri visste om det var han eller Willem som eide, fordi begge brukte den så mye, og Phaedra hadde en portvinsfarget ullkjole. Hun lente hodet mot hodet hans, og det mørke håret hennes fikk hans til å virke lysere, og den nuppete, blågrønne sofaen under dem fikk begge til å skinne juvelaktig, fargene ble funklende og glatte, huden var utsøkt. Det var farger hvem som helst kunne få lyst til å male, og det gjorde han. Han skisserte først motivet med blyant, deretter på en stivere plate med akvarellfarger, og til slutt i akryl på lerret.

Nå var dette fire måneder siden, og han hadde snart fullført elleve malerier – en forbløffende produksjon til ham å være – alle med scener fra vennenes liv som motiv. Willem som ventet på en audition mens han studerte manus en siste gang, med en støvelsåle presset mot den klebrige, røde veggen bak seg. Jude på en teaterforestilling, med ansiktet halvt i skygge, fanget akkurat idet han smilte (JB holdt på å bli kastet ut av teateret da han tok det bildet). En stiv Malcolm på en sofa, rett ved siden av faren, rak i ryggen og med hendene knuget rundt knærne, mens de så en Buñuel-film på en TV-skjerm utenfor bildet. Etter å ha eksperimentert en stund, bestemte han seg for et lerretsformat på størrelse med et standard C-print, 20 x 24 tommer, alle vendt horisontalt, og han så for seg at hele serien en dag kunne bli stilt ut i en eneste, lang, snirklende rekke, en som ville rekke rundt hele galleriet, det ene bildet tett på det andre, flytende som bilder på en filmrull. Gjengivelsene var realistiske, men de var fotorealistiske, for han hadde aldri byttet ut Alis kamera med et bedre et, og han prøvde å gi alle maleriene dette litt lodne preget kameraet sørget for, som om noen hadde strøket av det øverste laget klarhet og etterlatt seg noe mildere enn hva øyet alene kunne se.

I tvilende stunder kunne han bekymre seg for at det han drev med, var for følelsespreget, for innadvendt – det var i slike stunder det ville hjulpet å være representert et sted, om ikke for annet, så for å bli minnet om at det var jo noen som likte det man gjorde, som mente det var viktig, eller i det minste pent – men han kunne ikke nekte for at han fant stor glede i prosjektet, tilfredshet ved å eie det. Til tider savnet han å selv være med i bildene. Her hadde han en stor fortelling om sine venners liv, og så var hans eget fravær et gapende hull. Men han nøt også den gudelignende posisjonen han hadde. Han begynte å se vennene sine på en annen måte, ikke bare som tilbehør til hans liv, men som egne skikkelser som inntok sine egne historier. Han kunne av og til føle at han så dem for første gang, selv etter å ha kjent dem i så mange år.

Etter en måneds tid med prosjektet, straks han skjønte at det var dette han skulle konsentrere seg om, måtte han jo forklare hvorfor han hadde fulgt dem med et kamera og knipset dagligdagse scener i deres liv, og hvorfor det var så viktig at de lot ham fortsette og slapp ham til så mye som mulig. De hadde spist middag på en vietnamesisk nudelrestaurant i Orchard Street, et sted de håpet kunne erstatte Pho Viet Huong, og etter at han hadde fremført sitt ærend, ukarakteristisk nervøs, ble alle sittende og stirre på Jude, som han på forhånd visste ville bli problemet. De to andre ville nok gi ham lov, men det hjalp ikke. Alle måtte samtykke, ellers ville det ikke fungere, og Jude var den suverent mest sjenerte av dem. På college hadde han snudd seg bort eller skjult ansiktet med hånden når noen prøvde å ta bilde av ham, og når han smilte eller lo, la han av ren refleks alltid hånden over munnen, et tic som de andre hadde syntes var provoserende og som han først hadde vennet seg av med de siste par årene.

Jude var, som ventet, skeptisk. «Jo, men hva vil det innebære?» spurte han om og om igjen, og JB hadde mobilisert all sin tålmodighet og gjentatte ganger forsikret ham om at han selvfølgelig ikke hadde til hensikt å ydmyke eller utnytte ham, bare å dokumentere i bilder hvordan livene deres tuslet av gårde. De andre sa ingenting, de overlot jobben til ham. Jude ga omsider etter, men det virket ikke som han likte tanken.

«Hvor lenge skal dette vare, da?» spurte Jude.

«For alltid, håper jeg.» Og dét var sant. Det eneste han angret på, var at han ikke hadde begynt før, den gangen da de alle var unge.

Han slo følge med Jude da de skulle gå. «Du, Jude,» sa han lavt, så de andre ikke skulle høre ham, «jeg skal la deg se alt hvor du forekommer, på forhånd. Sier du nei, så viser jeg aldri frem bildet.»

Jude stirret på ham. «Lover du?»

«Jeg sverger.»

Han angret på løftet i samme sekund som han hadde avlagt det, for av de tre var det sant å si Jude han likte best å male. Han var den peneste av dem, et interessant ansikt med en uvanlig lød, og han var den skyeste, derfor føltes alltid bildene av ham mer dyrebare enn bildene av andre.

Søndagen etter var han igjen hos moren, og gjennomsøkte noen av eskene fra collegetiden som han hadde lagret på det gamle rommet sitt, på jakt etter et foto han visste at han hadde et sted. Han fant det til slutt, et bilde av Jude fra førsteåret, som noen hadde tatt og fått fremkalt, og som på en eller annen måte hadde havnet hos ham. Jude sto i oppholdsrommet i leiligheten deres, delvis vendt mot kamera. Han hadde venstrearmen over brystet, slik at man kunne se det blanke, stjerneformede arret på håndbaken, i høyre hånd holdt han, svært lite overbevisende, en utent sigarett. Han hadde på seg en hvit-og-blåstripete, langermet trøye som umulig kunne være hans, den var så stor for ham (eller kanskje den var hans likevel, på den tiden kjøpte Jude alltid for store klær, med vilje, skulle det senere komme for en dag, han kjøpte stort så han kunne bruke plagget i flere år, mens han vokste til), og håret hans, som hadde vært ganske langt på den tiden, slik at han kunne gjemme seg bak det, sluttet et sted ved kjevebenet. Men det JB alltid hadde husket dette fotoet for, var uttrykket i Judes ansikt – en vaktsomhet som aldri forlot ham disse årene. Han hadde ikke sett fotoet på flere år, og når han nå så det igjen, ga det ham en følelse av tomhet, av grunner han ikke helt klarte å ordlegge.

Det var dette maleriet han jobbet med nå, og denne gangen hadde han valgt å skifte format og byttet til et førtitommers lerret. Han hadde eksperimentert i flere dager for å finne den helt riktige nyansen til Judes unnvikende, slangegrønne iriser, og hadde justert fargene på håret om og om igjen, til han var fornøyd. Det var et strålende maleri, og han var klar over det, visste det med absolutt sikkerhet, slik man innimellom bare vet, og han hadde absolutt ingen planer om å vise det til Jude før det hang på veggen i et galleri og Jude ikke kunne foreta seg noe. Han visste at Jude ville hate hvor skjør, hvor feminin, hvor sårbar, hvor ung det fikk ham til å se ut, han visste at han også ville finne masse andre, innbilte grunner til å hate det, men det var grunner JB rett og slett ikke kunne ta hensyn til, ettersom han ikke var en slik selvforaktende særing som Jude var. For JB representerte dette bildet alt det han hadde håpet å gjøre denne serien til – den skulle være en kjærlighetserklæring, en dokumentasjon, en saga, den skulle være hans. Når han arbeidet med dette maleriet, følte han noen ganger at han svevde, som om verdenen bestående av gallerier, fester, ambisjoner, andre kunstnere, hadde skrumpet til et knappenålshode under ham, noe så ubetydelig at han bare kunne tuppe det unna som en soccerball og se det spinne av gårde til en fjern bane som ikke angikk ham.

Klokka var nesten seks. Lyset ville snart forandre seg. Det var fortsatt stille rundt ham, selv om han hørte tog rumle i det fjerne. Lerretet ventet foran ham. Han grep penselen og gikk i gang.

* * *

På togene fantes det poesi. Over radene med nedsittede skaiseter og i tomrommene mellom reklame for hudleger og collegeutdannelse per post, var det lange, laminerte bannere med dikt: annenklasses Stevens og tredjeklasses Roethke og fjerdeklasses Lowell, poesi som ikke var ment å opprøre noen, hvor skjønnhet og forbitrelse var redusert til hule aforismer.

Det sa i hvert fall JB. Han var imot diktene. De hadde dukket opp mens han gikk junior high, og han hadde beklaget seg over dem de siste femten årene. «I stedet for å støtte ekte kunst og ekte kunstnere, gir de penger til en skokk peppermø-bibliotekarer og sopere i cardigangensere for å velge ut denne skiten,» ropte han til Willem over de skingrende bremsene på F-linjen. «Type Edna St. Vincent Millay-skit. Eller faktisk gode poeter som de har ufarliggjort. Og alle er hvite, har du lagt merke til det? Hva er det for slags greie?»

Uka etter fikk Willem øye på en plakat med et dikt av Langston Hughes, og ringte JB for å rapportere. «Langston Hughes?!» knurret JB. «La meg gjette – ʼA Dream Deferredʼ, ikke sant? Jeg visste det! De greiene gjelds ikke. Og hvis noe faktisk skulle eksplodere, som det står i siste linje, så ville det diktet der bli revet ned umiddelbart.»

Denne ettermiddagen blir Willem sittende rett overfor et Thom Gunn-dikt: «Forholdet deres besto / i å diskutere / om det eksisterte.» Under hadde noen føyd til med svart tusj: «Slapp av, mann, jeg får ikke fitte jeg heller.» Han lukker øynene.

Det lover ikke bra at han er så sliten, enda klokka bare er fire og han ikke engang har begynt på skiftet sitt. Han skulle ikke ha blitt med JB til Brooklyn i går kveld, men det var ingen andre som ville være med, og JB påsto at Willem skyldte ham det, for hadde han kanskje ikke blitt med Willem for å se det grusomme enmannsshowet til kompisen hans sist måned?

Så da hadde han selvfølgelig blitt med. «Hvem sitt band er det?» hadde han spurt mens de ventet på toget. Willems frakk var altfor tynn, og han hadde mistet en av hanskene, med det til følge at han inntok en varmebevarende positur – armene over brystet og hendene i armhulene, mens han vippet på hælene – når han ble tvunget til å stå rolig i kulda.

«Joseph,» sa JB.

«Å,» sa han. Han hadde ingen anelse om hvem Joseph var. Han beundret JBs Fellini-aktige kontroll og oversikt over sin enorme sosiale omgangskrets, hvor alle var fargerike statister, og Willem, Malcolm og Jude var viktige, men likevel laverestående bidragsytere – kamera-assistenter eller junior-AD-er – til hans visjon, og han betraktet dem som underforstått ansvarlige for at han i det hele tatt orket å fortsette sine anstrengelser.

«Det er hardcore,» sa JB hjelpsomt, som om det ville hjelpe ham å plassere Joseph.

«Hva heter bandet?»

JB gliste. «Det heter Smegma Cake 2.»

«Hva for noe?» lo Willem. «Smegma Cake 2? Hvorfor det? Hva skjedde med Smegma Cake 1?»

«Det fikk en stafylokokkinfeksjon,» ropte JB over bråket fra toget som rumlet inn på stasjonen. En eldre kvinne i nærheten skulte misbilligende på dem.

Det kom ikke som noen overraskelse at Smegma Cake 2 ikke var særlig bra. De var ikke engang hardcore, mer ska-aktig, sprettent og slingrete («Det har skjedd noe med sounden deres!» ropte JB i øret på ham under et av de lengre numrene, «Phantom Snatch 3000». «Ja,» ropte Willem tilbake, «den suger balle!») Halvveis i konserten (det føltes som om alle låtene varte i tjue minutter) begynte han å bli ør, både av det absurde ved bandet og det overfylte lokalet, og begynte litt klønete å moshe med JB. De to spratt rundt og støtte borti de nærmeste rundt dem inntil alle ble most gyngende i hverandre, men muntert, som en skokk pussa småunger. JB grep ham rundt skuldrene og de lo mot hverandre. Det var i slike øyeblikk han elsket JB av hele sitt hjerte, på grunn av hans evne og vilje til å være frivol og totalt tulling, noe han aldri kunne være sammen med Malcolm eller Jude – Malcolm fordi han innerst inne var sømmelig av seg, til tross for at han snakket som om det motsatte var tilfellet, og Jude – fordi han bare var seriøs.

Så denne morgenen hadde han selvfølgelig ikke hatt det godt. Han våknet i JBs hjørne av Ezras loft, på JBs uoppredde madrass (JB selv lå på gulvet like ved og snorket inn i en haug torvluktende skittentøy), og var usikker på hvordan de egentlig hadde kommet seg tilbake over brua. Willem pleide egentlig ikke å drikke eller dope seg noe særlig, men i lag med JB hendte det at han opptrådte annerledes. Det hadde vært en lettelse å komme seg tilbake til rolige og renslige Lispenard Street. Sola som gjorde hans del av soverommet varm og innestengt mellom elleve og ett, sto allerede på skrå inn gjennom vinduet. Jude hadde for lengst dratt. Han satte på vekking og sovnet umiddelbart, og rakk bare å ta en dusj og en hodepinetablett før han måtte løpe til toget.

Restauranten han jobbet på hadde godt ry både på grunn av maten, som var avansert uten å være utfordrende, og betjeningens soliditet og imøtekommenhet. På Ortolan lærte de å være vennlige, men ikke påtrengende, tilgjengelige, men ikke kameratslige. «Dette er ikke Friendlyʼs,» pleide Findlay, den daglige lederen, å si. «Smil til folk, men ikke si hva du heter.» Det fantes mange slike regler på Ortolan. Kvinnelige ansatte fikk gå med giftering, men ingen andre smykker. Menn fikk ikke lov til å la håret vokse nedenfor øreflippen. Ikke neglelakk. Ikke mer enn todagers skjeggstubb. Bart ble vurdert i det enkelte tilfellet, det samme gjaldt tatoveringer.

Willem hadde vært servitør på Ortolan i snart to år. Før Ortolan hadde han servert brunsj i helgene og lunsj på ukedagene på en støyende og populær restaurant i Chelsea som het Digits, hvor klientellet (nesten alle var eldre menn, i hvert fall over førti) alltid spurte om han sto på menyen, før de lo godt og grisete og selvtilfreds, som om de var den aller første som stilte spørsmålet, ikke den ellevte eller tolvte bare på det skiftet. Willem hadde alltid smilt og svart: «Bare som appetittvekker», og de svarte: «Men jeg vil ha en forrett», og han smilte, og fikk til slutt bra med driks.

Det var en venn av ham fra studiedagene, en annen skuespiller som het Roman, som hadde anbefalt ham til Findlay etter at han selv kapret en gjesterolle i en såpeserie og sa opp. (Han hadde nølt veldig med å ta rollen, forklarte han Willem, men hva kunne han gjøre? Den var for godt betalt til at han kunne si nei.) Willem hadde blitt glad for anbefalingen, for ved siden av maten og servicen var Ortolan også kjent for noe annet – i hvert fall for en engere krets – den fleksible arbeidstiden. Spesielt hvis Findlay likte deg. Findlay likte småvokste, flatbrystede brunetter, og alle typer menn, så fremt de var høye og slanke og, ble det sagt, ikke var asiater. Av og til sto Willem ved inngangen til kjøkkenet og betraktet de aparte parene med små, mørkhårede kvinner og høye, magre menn som sirklet rundt og forbi hverandre i snodige menuetter mens de serverte i det største rommet.

Det var ikke bare skuespillere som serverte på Ortolan, eller rettere sagt, det var ikke alle som fortsatt var skuespillere. På en del restauranter i New York gikk man fra å være skuespiller med ekstrajobb som servitør, til å bli en servitør som en gang hadde vært skuespiller. Og hvis restauranten var god nok og anerkjent nok, var ikke dette bare et helt greit karriereskift, det var faktisk å foretrekke. Som servitør på en vel ansett restaurant kunne man reservere et ettertraktet bord for vennene sine, sjarmere kjøkkenet til å gi noen gratisretter til de samme vennene (men som Willem hadde funnet ut, var ikke det å sjarmere kjøkkenet så lett som han hadde trodd). Men hva kunne en skuespiller med ekstrajobb som servitør by sine venner? Billetter til nok en off-off-Broadway-oppsetning, hvor man måtte stille med egen dress fordi man hadde en rolle som aksjemegler som muligens var, eller ikke var, en zombie, men ikke hadde penger til antrekket? (Året før hadde han måttet gjøre akkurat det, og fordi han selv ikke hadde noen dress, hadde han lånt en av Jude. Jude hadde noen centimeter lengre ben enn ham, så til forestillingen måtte Willem brette buksebena inn og opp og feste dem med maskeringsteip.)

Det var lett å se hvem på Ortolan som en gang hadde vært skuespiller, men som nå var karriereservitør. Streberne var for det første eldre, og hektisk opptatt av at Findlays regler ble overholdt, og når de hadde firmafester, snurret de demonstrativt på vinen som sommelierens assistent skjenket dem til prøvesmaking og sa ting som: «Den minner litt om den syrahen fra Linne Calodo Petite du serverte i forrige uke, José. Gjør den ikke det?» eller: «Hm. Mineralsk. New Zealand?» Det var underforstått at man ikke inviterte disse til forestillingene man spilte i – man ba bare servitørkollegene, og hvis man selv ble invitert, ble det regnet som alminnelig høflighet i det minste å forsøke å stille – og man diskuterte i hvert fall ikke auditions, agenter og den slags med dem. Skuespillerfaget var en krig, og de var veteranene. De hadde ikke lyst til å tenke på krigen, og de ville i hvert fall ikke snakke om den med grønnskollingene som fortsatt stormet ivrig mot skyttergravene, de som fortsatt var opprømt over å være ute i felten.

Findlay hadde selv vært skuespiller, men i motsetning til de andre skuespillerne, likte han å snakke om sitt tidligere liv, eller i hvert fall en bestemt versjon av det. Eller, «likte» var kanskje ikke ordet, men han gjorde det i hvert fall. Ifølge Findlay hadde han en gang vært helt, helt på nippet til å kapre den nest viktigste rollen i Public Theaters oppsetning av A Bright Room Called Day (en av servitrisene hadde senere fortalt dem at alle de viktige rollene i stykket var kvinneroller). Han hadde lest til en dublettrolle i et Broadway-stykke (hvilket, var litt uklart). Findlay var et vandrende karriere-memento mori, en advarsel iført grå gabardindress, og de som fortsatt var skuespillere, unngikk ham, som om hans forbannelse var smittsom, eller de studerte ham nøye, som om de ved å opprettholde kontakt kunne gjøre seg selv immune.

Men når hadde Findlay bestemt seg for å oppgi skuespillerkarrieren, og hvordan hadde det skjedd? Skyldtes det rett og slett alderen? Han var tross alt gammel, førtifem, femti, rundt der. Hvordan visste man at det var på tide å gi seg? Var det da man fylte trettiåtte og fortsatt ikke hadde fått seg en agent (slik de mistenkte var tilfellet med Joel)? Var det når man ble førti, men fortsatt delte rom med en kompis og tjente mer som deltids servitør enn man tjente det året man bestemte seg for å bli skuespiller på heltid (som tilfellet var med Kevin)? Var det når man ble feit, eller skallet, eller foretok mislykket plastisk kirurgi for å skjule det faktum at man var feit og skallet? Når gikk det å realisere sine ambisjoner fra å være vågalt til å bli dumdristig? Hvordan visste man når man skulle si stopp? I tidligere, mer stivbente, mindre oppmuntrende (og derfor nyttigere, egentlig) tiår, var alt så mye mer oversiktlig: Man sluttet når man ble førti, eller giftet seg eller fikk unger, eller etter fem år, ti år, femten år. Da skaffet man seg en ordentlig jobb, og skuespillerfaget og drømmene om en karriere innen det ville svinne inn i kvelden, smelte til historie, stillferdig som en isbit i et varmt bad.

Men dette var tiden for å realisere seg selv i all sin fylde, hvor det å slå seg til ro med noe som ikke var ens førstevalg, virket veikt og uverdig. På et eller annet tidspunkt hadde det å avfinne seg med det som fortonte seg som ens skjebne, gått fra å være noe som innga respekt, til å være et tegn på feighet. Til tider føltes presset for å lykkes nesten kvelende, som om lykke var noe alle burde og kunne oppnå, og at ethvert kompromiss i jakten på dette var noe man bare kunne laste seg selv for. Kom Willem til å jobbe på Ortolan i år etter år, ta de samme togene til audition, lese og pugge, lese og pugge, og kanskje et år kravle et ørlite skritt fremover, men så møysommelig at det knapt kunne regnes som fremskritt? Ville han en dag være modig nok til å gi opp, og ville han være seg tidspunktet bevisst, eller ville han bare våkne en dag, se seg selv i speilet og se en gammel mann som fortsatt prøvde å kalle seg skuespiller, fordi han var for redd for å innse at han kanskje aldri ville bli det?

Ifølge JB var Willem selv årsaken til at han ikke lyktes. En av JBs favorittirader begynte med «Hvis jeg hadde hatt ditt utseende, Willem …» og sluttet med «Og nå har du blitt så jævla bortskjemt av at du kommer lett til ting, at du tror at alt bare vil klikke på plass for deg. Men vet du hva, Willem? Jo, du har utseendet med deg, men det har absolutt alle i denne byen, så du må bare anstrenge deg enda mer.»

Selv om han syntes det var ironisk å høre noe slikt fra JB (bortskjemt? JBs familie var en eneste stor hønemor som dynget ham ned med livrettene hans og nystrøkne skjorter, som overøste ham med oppmuntring og omsorg – han hadde en gang overhørt JB si per telefon til moren at hun måtte skaffe ham flere underbukser, og at han kunne hente dem når han kom til søndagsmiddagen, hvor han forresten kunne tenke seg tynnribbe), så skjønte han også hva JB mente. Willem visste at han ikke var noen latsabb, men sant å si så hadde han ikke slike ambisjoner som JB eller Jude hadde, denne utrettelige, mørke besluttsomheten som holdt dem tilbake i atelieret eller på kontoret lenger enn noen andre, de hadde dette fjerne blikket som fikk ham til å tenke at noe i dem gjorde at de levde i en innbilt fremtid, med kjennetegn som bare de selv ante konturene av. JB var drevet av en higen etter denne fremtiden, at han snart måtte få oppleve den. Jude var mer motivert av frykt, tenkte han, en frykt for at hvis han ikke kom seg videre, ville han på en eller annen måte gli tilbake til fortiden, det livet han hadde lagt bak seg, og som han ikke ville fortelle om til noen. Det var ikke bare JB og Jude som ble drevet av dette. New York besto av ambisiøse mennesker. Ambisjonene var gjerne det eneste alle hadde felles.

Ambisjoner og ateisme: «Min eneste religion er mine ambisjoner,» hadde JB sagt en øldynket kveld, og selv om Willem syntes replikken hørtes litt for innstudert ut, som om JB øvde på den, perfeksjonerte en henslengt, selvsikker tone, før han en vakker dag måtte si den på ramme alvor, i et eller annet jobbintervju, skjønte han også at JB mente det oppriktig. Det var bare i dette rommet han følte at han måtte rettferdiggjøre alt annet enn rabiat innsats for å nå sine mål. Det var bare der han måtte unnskylde seg for å tro på noe som helst annet enn seg selv.

Selve byen fikk ham ofte til å føle at han gikk glipp av noe viktig, og at uvitenheten hans ville forvise ham til et liv på Ortolan. (Han hadde hatt det slik på college også, hvor han var fullstendig klar over at han var den dummeste i hele klassen (sluppet inn bare takket være spesialkvoten for fattig-hvit-indre-bykjerne-vanskeligstilt-ungdom, som han liksom representerte). Han mente å vite at også de andre skjønte dette, men det virket som om den eneste som faktisk brydde seg, var JB.

«Noen ganger skjønner jeg meg bare ikke på deg, Willem,» hadde JB sagt, med en tone som tydet på at det han ikke visste om Willem, ikke var spesielt bra. Dette ble sagt sent året før, rett etter at Merritt, Willems tidligere romkamerat, hadde kapret en av de to hovedrollene i en off-Broadway-nyoppsetning av True West. Den andre hovedrollen gikk til en skuespiller med en rolle i en kritikerrost indie-film som kunne nyte både troverdighet i engere kretser og utsikter til roller for et større publikum. Regissøren (som Willem lenge hadde lengtet etter å jobbe for), hadde sagt at han ville ha en ukjent skuespiller til den andre hovedrollen. Og det fikk han. Det var bare det at denne ukjente ble Merritt, ikke Willem. Det hadde vært de to som sto igjen før valget ble tatt.

Vennene hans hadde vært indignert på hans vegne. «Merritt kan jo ikke spille i det hele tatt!» hadde JB kjeftet. «Han bare står der på scenen og er seg selv og tror at det er nok!» De tre hadde begynt å snakke om den siste oppsetningen de hadde sett Merritt i – en off-off-Broadway-oppsetning av La Traviata, lagt til et 1980-talls Fire Island (Violetta, Merritts rolle, var døpt om til Victor, og han døde av aids, ikke tuberkulose) – og alle hadde vært enige om at det var nesten ulidelig å se på.

«Men han ser jo bra ut, da,» hadde han sagt i et stakkarslig forsøk på å forsvare sin tidligere romkamerat.

«Han ser ikke så bra ut,» sa Malcolm, såpass heftig at de andre stusset.

«Det går seg til, Willem,» trøstet Jude på vei hjem etter middagen. «Hvis det finnes rettferdighet her i verden, så går det seg til. Han regissøren der er jo idiot.» Men Jude klandret aldri Willem for fiaskoene. JB gjorde det alltid. Han var ikke sikker på hvilken av delene som var mest til hjelp.

Han hadde jo vært takknemlig for deres indignasjon, men sannheten var at han ikke syntes Merritt var så dårlig som de mente han var. Han var i hvert fall ikke dårligere enn Willem, antagelig var han bedre. Det hadde han senere sagt til JB, som svarte med å tie lenge, men tydelig misbilligende, før han begynte å lekse opp for Willem. «Noen ganger skjønner jeg meg virkelig ikke på deg,» begynte han. «Innimellom får jeg inntrykk av at du ikke engang har lyst til å være skuespiller.»

«Det stemmer ikke,» hadde han protestert. «Det er bare det at jeg mener at ikke alle avslag er meningsløse, og at ikke alle som snapper en rolle foran meg, nødvendigvis gjør det på grunn av ren flaks.»

Det ble taust igjen, før JB alvorstungt kommenterte: «Du er altfor snill, Willem. Du kommer deg aldri videre på den måten.»

«Takk for det, JB,» hadde han svart. Han ble sjelden fornærmet av JBs mening – ofte hadde han jo rett – men akkurat der og da hadde ikke Willem særlig lyst til å høre JBs tanker om hans utilstrekkelighet og de dystre forutsigelsene om Willems fremtid, om han ikke skiftet personlighet totalt. Han hadde avbrutt telefonsamtalen og blitt liggende våken i senga, selvmedlidende og med en følelse av å sitte fast.

Å skifte personlighet var uansett ikke særlig aktuelt – var ikke det altfor sent? Før han ble en snill mann, for det var han, hadde han vært en snill gutt. Alle hadde lagt merke til det, lærerne og klassekameratene, og klassekameratenes foreldre. «Willem er et veldig hyggelig og hjelpsomt barn,» kunne lærerne hans skrive på evalueringene, evalueringer som moren eller faren kastet et fort og taust blikk på før de la dem i haugen med aviser og tomme konvolutter som skulle leveres til gjenvinning. Etter som han ble eldre, hadde det gått opp for ham at folk var overrasket, ja, opprørt, av foreldrene hans. En lærer på high school hadde en gang sluppet ut av seg at han hadde trodd at Willems foreldre ville vært annerledes, Willems temperament tatt i betraktning.

«Hvordan annerledes?» hadde han spurt.

«Vennligere,» hadde læreren svart.

Han tenkte ikke på seg selv som spesielt snill eller hjelpsom. Det meste falt ham lett – idrett, skolen, venner, jenter. Han var ikke nødvendigvis så hyggelig, han var ikke opptatt av å være venn med alle, og han tålte ikke bøller, smålighet og trivialiteter. Han var ikke først og fremst fremragende, han var ydmyk, hardtarbeidende og pliktoppfyllende. «Kjenn din plass,» hadde faren pleid å si.

Faren hadde kjent sin plass. Willem husket hvordan faren, etter at en sen vårfrost hadde kostet flere lam livet, hadde blitt intervjuet av en avisjournalist om hvordan dette hadde rammet gårdene i egnen.

«Som rancheier …,» hadde journalisten begynt, før Willems far stoppet henne.

«Ikke rancheier,» sa han, og aksenten hans fikk dette ordet, som alle andre ord, til å høres bryskere ut enn det burde, «jeg driver en ranch.» Han hadde jo rett. Som rancheier eide man helt spesifikt noe, man eide jord, og slik sett var han ikke noen rancheier. Det fantes mange mennesker i området som slik sett ikke kunne kalle seg rancheiere, men de gjorde det likevel. Willem hadde aldri hørt faren si at de ikke burde gjøre det – faren hans brydde seg ikke om hva andre gjorde eller ikke gjorde. Det lå bare ikke for ham, eller for kona hans, Willems mor, å blåse seg opp slik.

Det var kanskje på grunn av dette at han alltid følte at han visste hvem og hva han var, og at han mens han fjernet seg mer og mer fra barndommen og ranchen, følte lite press for å forandre eller gjenoppfinne seg selv. Han var en gjest på college, en gjest på universitetet, og nå var han en gjest i New York, en gjest i de vakre og rikes liv. Han ville aldri finne på å late som om han var født til slikt, fordi han visste at han ikke var det, han var sønn av en forpakter i vestre Wyoming, og det at han hadde reist derfra, betydde ikke at alt han en gang hadde vært nå var visket ut, skrevet over av tid, livserfaring og tilgang på penger.

Han var nummer fire av foreldrenes barn, og det eneste som fortsatt var i live. Først hadde det vært en jente, Britte, som hadde dødd av leukemi da hun var to, lenge før Willem ble født. Dette skjedde i Sverige, hvor faren, som var islending, hadde jobbet på et fiskeoppdrettsanlegg, og hvor han hadde møtt moren, som var dansk. Så hadde de flyttet til USA, hvor en gutt, Hemming, ble født med cerebral parese. Tre år senere kom det en gutt til, Aksel, som døde mens han sov, uten noen åpenbar grunn.

Hemming var åtte da Willem ble født. Han kunne ikke gå eller snakke, men Willem hadde elsket ham og aldri tenkt på ham som noe annet enn en storebror. Men Hemming kunne smile, og når han gjorde det, førte han hånden opp til ansiktet med fingrene spredt som en slags svømmefot, og leppene blottet asalearøde gommer. Willem lærte seg å krabbe, gå og løpe – Hemming ble bare sittende i stolen sin, år etter år – og da Willem ble gammel nok, skjøv han rundt på Hemmings tunge stol, på dens brede, gjenstridige dekk (dette var en rullestol som var beregnet på å være i ro, ikke bli dyttet på gress eller grusveier) på gården hvor de bodde med foreldrene i et lite trehus. Lenger oppe i lia lå hovedhuset, langt og lavt med en dyp veranda langs alle fire vegger, og nedenfor lå stallene hvor foreldrene tilbrakte dagene. Han hadde vært Hemmings primære omsorgsperson og følgesvenn gjennom hele high school. Han var først oppe om morgenen og laget kaffe til foreldrene og kokte vann til Hemmings havregrøt, og om ettermiddagen ventet han i veikanten på at bilen skulle komme med broren, som hadde tilbrakt dagen på et dagsenter en times vei unna. Willem hadde alltid syntes at de så ut som brødre. De hadde foreldrenes lyse hår og farens grå øyne, og begge hadde en rynke i munnviken, som en forlenget parentes, som fikk dem til å se muntre ut, klare til å smile, men det var det visst ingen andre som la merke til. De så bare at Hemming satt i rullestol, at munnen hans var åpen, som en våt, rød ellipse, og at blikket stort sett gled mot himmelen, mot skyer bare han kunne se.

«Hva ser du, Hemming?» spurte han noen ganger når de var ute på en av kveldsturene sine, men Hemming svarte jo aldri.

Foreldrene var effektive og dyktige i sin omsorg for Hemming, men ikke særlig kjærlige, hadde han registrert. Når Willem ble forsinket på skolen på grunn av en fotballkamp eller et friidrettsstevne, eller når han måtte jobbe ekstra i butikken, så var det moren som sto og ventet på Hemming i oppkjørselen, moren som fikk Hemming opp i og ut av badekaret, som matet ham med mos av kylling og ris og skiftet bleie på ham før hun fikk ham til sengs. Men hun leste ikke for ham eller snakket til ham eller gikk tur med ham, slik Willem gjorde. Han ble urolig av hvordan foreldrene var mot Hemming, delvis fordi at selv om det ikke var noe å innvende mot det de gjorde, så skjønte han at de anså Hemming som et ansvar, og ikke noe mer enn det. Senere innvendte han mot seg selv at noe mer kunne ikke ventes av dem, det ville vært ren flaks. Men likevel – han skulle ønske at de elsket Hemming mer. Litt mer, i hvert fall.

(Men kjærlighet var kanskje mer enn han kunne forvente av foreldrene. De hadde mistet så mange barn at de kanskje ikke kunne, eller ville, gå helt opp i de barna de nå hadde. Før eller senere ville også Hemming og han selv forlate dem, frivillig eller ei, og da ville deres tap være totalt. Men det skulle gå tiår før han klarte å se det fra denne vinkelen.)

I løpet av Willems andre år på college måtte Hemming i all hast blindtarmopereres. «De sier at de fikk tatt det i aller siste liten,» hadde moren sagt på telefonen. Stemmen hadde vært saklig og uberørt, ingen lettelse, ingen uro, men heller ingen skuffelse, noe han hadde måttet tvinge seg selv til å fastslå, enda han ikke ville, eller torde. Hemmings oppasser (en kvinne som bodde i nærheten og fikk betalt for å passe ham om natta, nå da Willem var borte) hadde lagt merke til at han grep seg til magen og jamret, og hun hadde klart å identifisere den harde klumpen som det den var. Mens Hemming ble operert, hadde legene funnet en svulst, noen centimeter lang, på tykktarmen hans og fått den undersøkt. Røntgen hadde avslørt ytterligere svulster, og disse skulle også fjernes.

«Jeg kommer hjem,» sa han.

«Nei,» hadde moren sagt. «Det er ingenting du kan gjøre her. Vi skal si fra hvis det er noe alvorlig.» Hun og faren hadde først og fremst vært forundret da han slapp inn på college – de hadde ikke engang visst at han hadde søkt – men nå da han først var der, var de oppsatt på at han skulle fullføre, og glemme ranchen så fort som mulig. Men om nettene ble han liggende og tenke på Hemming, alene i sykehussenga, at han sikkert var redd og gråt og lyttet etter Willems stemme. Da Hemming var tjueen, hadde han hatt en brokkoperasjon, og grått helt til Willem holdt ham i hånden. Han visste at han måtte reise hjem.

Det var dyrt å fly, mye dyrere enn han hadde trodd. Han hadde sjekket bussruter, men det ville ta tre dager å komme frem og tre dager tilbake, og han hadde tentamener han måtte ta, og gjøre det bra på, om han skulle beholde stipendet, og han måtte skjøtte ekstrajobbene. Til slutt, i fylla, hadde han betrodd seg til Malcolm den fredagen, og Malcolm hadde skrevet ut en sjekk til ham.

«Jeg kan ikke ta imot den der,» hadde han straks sagt.

«Hvorfor ikke?» spurte Malcolm. De akkederte frem og tilbake inntil Willem til slutt tok imot.

«Du skal få det igjen, det skal du vite.»

Malcolm trakk på skuldrene. «Det er vanskelig å si dette uten å høres ut som et rasshøl, men det er faktisk ikke så nøye for meg, Willem.»

Det ble likevel viktig for ham å betale Malcolm tilbake, enda han visste at han ville nekte å ta imot. Det var Jude som fikk ideen om å stikke pengene rett i Malcolms lommebok, så hver fjortende dag, etter at han hadde fått lønning, stakk han to–tre tidollarsedler i lommeboka mens Malcolm sov. Han ante ikke om Malcolm i det hele tatt la merke til det – han brukte penger så fort, og ofte på de tre – men for Willem var det viktig, for stolthetens skyld.

Og i mellomtiden var det altså Hemming. Han var glad for at han dro hjem (moren hadde bare sukket da han fortalte at han kom), og han var glad for å se Hemming, men engstelig for hvor tynn han hadde blitt, og hvordan han jamret seg og gråt når sykepleierne undersøkte suturene hans. Han hadde måttet knuge rundt stollenene for ikke å skrike til dem. Om kvelden spiste han og foreldrene tause måltider. Han kunne nesten fysisk kjenne hvordan de trakk seg unna, som om de skrellet seg vekk fra livet som tobarnsforeldre for å drive mot en ny identitet et annet sted.

Den tredje kvelden tok han nøklene til lastebilen for å kjøre til sykehuset. Østpå var det nå tidlig vår, men her var det som om den mørke lufta glitret av frost, og om morgenen var gresset dekket av et tynt lag hvite krystaller.

Faren kom etter ut på verandaen mens han gikk ned trappa. «Han sover helt sikkert,» sa han.

«Jeg tenkte jeg skulle ta en tur likevel,» sa Willem.

Faren stirret på ham. «Han kommer ikke til å ense at du er der, Willem.»

Han kjente at han ble glovarm i ansiktet. «Jeg vet at du driter i ham, men det gjør ikke jeg,» glefset han. Det var første gang han hadde sagt noe stygt til faren, og et øyeblikk klarte han ikke å røre seg, både redd og spent på om han ville reagere, om det ville bli krangling. Men faren tok bare en slurk av kaffen før han snudde seg og gikk inn mens han trakk nettingdøra igjen bak seg.

Resten av oppholdet var alle som de pleide å være. De vekslet på å sitte hos Hemming, og når Willem ikke var på sykehuset, hjalp han moren med regnskapene, eller var med faren for å sjekke at hestene ble riktig skodd. På kveldstid dro han tilbake til sykehuset og gjorde lekser. Han leste høyt fra Dekameronen for Hemming, som stirret opp i taket og blunket, eller han strevde seg gjennom mattepensum, som han til slutt klappet sammen med en lei visshet om at han hadde gjort alt feil. De tre hadde vennet seg til at Jude tok seg av matematikken for dem. Han pløyde gjennom den like kjapt som om han spilte en arpeggio. Det første året hadde Willem virkelig ønsket å forstå, og Jude hadde sittet med ham og forklart, kveld etter kveld, men han hadde aldri fått taket på det.

«Jeg er for dum til å skjønne dette,» hadde han sagt etter noe som føltes som en uendelig seanse, og på slutten hadde han bare hatt lyst til å stikke ut og løpe i timevis, piggete av frustrasjon og utålmodighet.

Jude hadde slått ned blikket. «Du er ikke dum,» sa han lavt. «Det er jeg som ikke er flink nok til å forklare.» Jude tok mattekurs man måtte bli invitert for å delta i. De andre skjønte ikke engang hva han egentlig drev på med.

Da Willems mor ringte for å fortelle at Hemming lå til livreddende behandling, var det i ettertid bare hans egen forbløffelse som hadde forbløffet ham. Dette var i slutten av mai, og han var halvveis i de avsluttende eksamenene. «Ikke kom tilbake hit,» hadde hun sagt, nesten som en ordre. «Ikke gjør det, Willem.» Han snakket svensk med foreldrene, og det var først mange år senere, da en svensk regissør han jobbet med påpekte hvor uttrykksløs stemmen hans ble når han snakket svensk, det gikk opp for ham at han ubevisst hadde lært seg å legge an en bestemt tone, kort og avmålt, når han snakket med foreldrene, som et ekko av deres egen.

De følgende dagene var han ute av seg og gjorde det dårlig på eksamenene. Fransk, sammenlignende litteratur, engelsk 1600-tallsdrama, islandske sagaer og den forhatte matematikken gled over i hverandre. Han havnet i krangel med kjæresten, som var avgangsstudent. Hun gråt, og han følte seg skyldig, men han klarte heller ikke å gjøre det godt igjen. Han tenkte på Wyoming, på en maskin som hostet liv i Hemmings lunger. Burde han ikke reise hjem? Han måtte reise hjem. Han kunne ikke bli så mange dager, for den femtende juni skulle han og Jude flytte inn i en fremleieleilighet utenfor campus for sommeren – begge hadde skaffet seg jobber i byen, Jude som assistent for en professor på ukedagene og på et bakeri i helgene, Willem som hjelpelærer på et prosjekt for handikappede barn – men før det skulle de fire bo i huset til Malcolms foreldre i Aquinnah i Marthaʼs Vineyard, før Malcolm og JB skulle kjøre tilbake til New York. Om kveldene ringte han Hemming på sykehuset og fikk foreldrene eller en av pleierne til å holde røret mot øret hans, og så snakket han til broren, selv om han visste at han antagelig ikke kunne høre ham. Men han kunne jo ikke la være å prøve?

Og så, en morgen en uke senere, ringte moren og fortalte at Hemming var død. Det var ingenting han kunne si. Han kunne ikke spørre hvorfor hun ikke hadde fortalt ham hvor alvorlig situasjonen var, for han hadde egentlig visst at hun ikke kom til å gjøre det. Han kunne ikke si at han skulle ønske at han kunne vært til stede, for da ville ikke hun ha noe å svare. Han kunne ikke spørre henne hvordan hun hadde det, for ingenting hun kunne si ville være nok. Han hadde lyst til å skrike til foreldrene, slå til dem, få et eller annet ut av dem, et sammenbrudd i sorg, at de mistet fatningen, et eller annet uttrykk for at de ved Hemmings død hadde mistet noe avgjørende og nødvendig i sine liv. Han brydde seg ikke om hvorvidt de faktisk hadde det slik eller ikke, han hadde bare behov for at de skulle si det, han trengte å oppleve at det fantes noe under deres uforstyrrelige ro, at det eller annet sted inni dem fantes en liten kilde av rislende, kjølig vann hvor det krydde av skjøre liv, små fisker og gress og sarte, hvite blomster, alt sammen så sårbart og utsatt at det var umulig å se det uten å få vondt av det.

Han fortalte ikke vennene om Hemming, ikke der og da. De dro hjem til Malcolm, et nydelig sted, det vakreste stedet Willem noen gang hadde sett, langt mindre bodd i, og ut på natta, når de andre sov, hver i sin egen seng, på sitt eget rom med sitt eget bad (ja, huset var såpass stort), listet han seg ut og tasset rundt på nettverket av veier rundt huset i flere timer, mens månen lyste så stor og strålende at den virket som laget av noe flytende, noe fryst. På disse spaserturene prøvde han alt han kunne å la være å tenke på noe spesielt. Han konsentrerte seg i stedet om det han så fremfor seg, oppdaget ting han ikke hadde lagt merke til i dagslys, hvordan jorda var så fin at den nærmest var sand og poffet opp i små støvskyer når han trådte på den, hvordan magre, barkebrune snoker snodde seg inn i buskene når han gikk forbi. Han gikk ned til havet, og over ham forsvant månen, skjult bak frynsete skyer, og noen sekunder hørte han bare vannet, uten å se det, og himmelen var varm og tung av fuktighet, som om selve lufta her var mer mettet, mer betydningsfull.

Kanskje det er slik det er å være død, tenkte han, og det slo ham at det jo slett ikke var så ille, og han følte seg straks bedre.

Han hadde ventet at det ville bli fælt å tilbringe sommeren med folk som kanskje ville minne ham om Hemming, men det var faktisk fint, til og med nyttig. Det var sju elever i klassen hans, alle i åtteårsalderen, alle hadde alvorlige funksjonshemninger, ingen var særlig mobile, og selv om det uttalte formålet var å lære dem noe om form og farge, gikk mesteparten av dagen med til å leke med dem, lese for dem, trille dem rundt, eller kile dem med en fjær. I frikvarterene ble dørene til alle klasserommene åpnet ut mot skolegården, som fort ble fylt med et slikt assortiment av barn på eller i innretninger på hjul at det til tider hørtes ut som om skolegården var fylt av mekaniske insekter, det knirket og klikket og pep og surret og durte. Det var unger i rullestol, unger på små miniatyrmopeder i skilpaddefart langs hellene, unger som var reimet fast oppå noe som så ut som avkortede surfebrett på hjul og som dro seg frem ved hjelp av albuestumpene, og enkelte unger som ikke hadde noe fremkomstmiddel i det hele tatt, de bare satt i fanget på pleiere som støttet dem opp under nakken. Det var disse som minnet ham mest om Hemming.

Noen av ungene på mopedene og rullebrettene kunne snakke, og han kastet, forsiktig, store skumgummiballer til dem og organiserte kappløp rundt skolegården. Han startet alltid først i disse konkurransene, overdrevet langsomt (men ikke så langsomt at det ble altfor latterlig, han ville de skulle tro at han faktisk forsøkte), men på et tidspunkt, vanligvis etter cirka en tredjedel av strekningen, lot han som om han snublet og falt, med mange fakter, og ungene lo og strøk forbi ham. «Reis deg opp, Willem, reis deg opp!» ropte de, og det gjorde han, men da var de allerede i mål, og han havnet sist. Han lurte noen ganger på om de misunte ham evnen til å falle og reise seg igjen, og om han derfor burde slutte med det, men da han spurte veilederen sin om det, hadde han bare stirret på Willem og sagt at ungene syntes det var morsomt og bedt ham fortsette å falle. Derfor falt han hver eneste dag, og hver ettermiddag, når han ventet med elevene på at foreldrene skulle hente dem, spurte de som kunne snakke, om han ville komme til å falle også neste dag. «Aldri i verden,» sa han selvsikkert, og de lo. «Tuller dere? Hvor klønete tror dere egentlig jeg er?»

På mange måter var det en fin sommer. Leiligheten lå like ved MIT og tilhørte Judes matematikkprofessor, som var i Leipzig om sommeren, og som tok en så lav leie at de to gjorde små utbedringer i leiligheten for å vise sin takknemlighet. Jude ordnet bøkene som lå stablet i svaiende tårn overalt, og sparklet en del av veggen som var fuktskadet. Willem strammet dørklinker, reparerte en lekk vaskemaskin og skiftet hendelen i sisternen på doen. Han begynte å vanke sammen med en annen av lærerens assistenter, en jente som gikk på Harvard, og noen kvelder kom hun bort, og de tre laget store gryter med spaghetti alle vongole, mens Jude fortalte om dagene sammen med professoren, som hadde bestemt seg for å kommunisere med Jude kun på latin eller gammelgresk, selv når det gjaldt slikt som «jeg trenger flere binders» eller «ta litt ekstra soyamelk i cappuccinoen min i morgen». I august begynte venner og bekjente fra college (og fra Harvard, MIT, Wellesley og Tufts) å sige tilbake til byen, og sov hos dem en natt eller to til de kunne flytte inn i egne leiligheter eller på internat. En kveld mot slutten av leieperioden inviterte de femti mennesker opp på taket og hjalp Malcolm med å lage et slags party hvor de bød på maiskolber, blåskjell og muslinger grillet under dampede bananblader, og morgenen etter feide de opp skall og moret seg over kastanjettlydene mens de tømte skallene i søppelsekker.

Men det var også denne sommeren han skjønte at han aldri kunne reise hjem igjen, at uten Hemming var det ingen vits i at han og foreldrene lot som om de trengte å holde sammen. Han antok at de hadde det på samme måten. Det ble aldri snakket om det, men han følte ikke noe spesielt behov for å se dem igjen, og de spurte aldri. De snakket sammen nå og da, og samtalene var som alltid høflige og nøkterne og forekommende. Han spurte dem om ranchen, de spurte ham om studiene. Sisteåret fikk han en rolle i skoleoppsetningen av Glassmenasjeriet (selvfølgelig som den påtenkte kavaleren), men han nevnte det aldri for dem, og da han sa at de ikke trengte å komme østover til avslutningen, sa de ham ikke imot, det var uansett i innspurten på føllingssesongen, og han var ikke sikker på om de kunne ha kommet selv om han ikke hadde bedt dem bli hjemme. Han og Jude hadde blitt adoptert av Malcolms og JBs foreldre den helgen, og når ikke de var tilgjengelige, fantes det nok av andre mennesker som inviterte dem til lunsjer og middager og utflukter for å feire.

«Det er jo foreldrene dine, jo,» pleide Malcolm å si sånn cirka en gang i året. «Du kan ikke bare slutte å snakke med dem.» Men det kunne han jo, og det gjorde han. Han følte at det var som et hvilket som helst annet forhold – det trengte vedlikehold, velvilje og oppmerksomhet, og hvis ingen av partene var villig til å ta seg bryderiet, så kunne det vel bare visne og dø? Det eneste han savnet, bortsett fra Hemming, var selve Wyoming, det ekstravagant flate landskapet, trær så dypgrønne at de virket blå, den søtlige, eple- og torvaktige lukten av en hest etter at den var striglet for kvelden.

De døde samme år, mens han tok hovedfag; faren etter et hjerteinfarkt i januar, moren av slag i oktober. Og da hadde han faktisk dratt hjem. Foreldrene hadde blitt eldre, men han hadde glemt hvor vitale og virksomme de en gang hadde vært, inntil han så hvor reduserte de nå var. De hadde etterlatt alt til ham, men etter at han hadde gjort opp all gjelden deres – og da hadde han igjen blitt opprørt, for han hadde hele tiden antatt at pleien og behandlingen av Hemming hadde vært dekket av forsikringen, men det viste seg at de fire år etter hans død fortsatt betalte månedlige store summer til sykehuset – var det veldig lite igjen etter dem: noen kontanter, noen obligasjoner, en massiv sølvmugge som hadde tilhørt hans for lengst avdøde bestefar på farssiden, farens bulkete giftering, glatt, blek og slitt, og et svart-hvitt-foto av Hemming og Aksel som han aldri hadde sett før. Dette, og noen få andre ting, beholdt han. Rancheieren som hadde vært foreldrenes arbeidsgiver, hadde dødd for lenge siden, men sønnen hans, som nå eide ranchen, hadde alltid behandlet dem bra, og det var han som hadde lønnet dem lenge etter at han med noen rimelighet kunne forventes å gjøre det, og det var han som hadde betalt for begravelsene også.

Etter at de var borte, klarte Willem å huske at han tross alt hadde vært glad i dem, og at de hadde lært ham ting han nå var glad for at han visste, og at de aldri hadde bedt ham om noe han ikke var i stand til å gjøre eller by på. I mindre milde øyeblikk (øyeblikk som lå bare få år tilbake) hadde han ment at deres likesælhet, deres stilltiende aksept av hva han enn måtte finne på, skyldtes manglende interesse. Malcolm hadde spurt, halvt misunnelig, halvt medfølende: Hva slags forelder er det som ikke har noen kommentar når deres eneste barn (han hadde unnskyldt seg senere) forteller at han vil bli skuespiller? Men nå da Willem hadde blitt eldre, var han i stand til å verdsette at de aldri hadde antydet at han skyldte dem noe som helst, ikke suksess, ikke kjærlighet, ikke forpliktelse, ikke engang lojalitet. Han visste at faren hadde havnet i et eller annet slags trøbbel i Stockholm – han fant aldri ut hva det handlet om – og at dette delvis var grunnen til at de hadde flyttet til USA. De ville aldri forlangt av ham at han skulle være som dem – de orket knapt å være det selv.

Og slik begynte voksenlivet hans, de siste tre årene hadde han tilbrakt med å duppe fra bredd til bredd i en dam med gjørmebunn, trærne over ham stengte lyset ute og gjorde det for mørkt til at han så klart, om dammen han befant seg i, munnet ut i en elv eller om den var stillestående, et eget, lite univers hvor han kunne bruke år, tiår – hele livet – på å famle etter noe som ikke fantes, som aldri hadde eksistert.

Hvis han bare hadde hatt en agent, en som veiledet ham, kunne hun kanskje ha vist ham en vei ut, hvordan han kom seg ut i strømmen. Men han hadde ikke det, ikke foreløpig (han hadde vært optimistisk nok til å tenke at det dreide seg om noe «foreløpig»), derfor var han en blant andre som lette, alle søkte det samme forjettede utløpet som svært få av dem fant, og som ingen ville ta seg tilbake i.

Han var villig til å vente. Han hadde ventet. Men i det siste hadde tålmodigheten hans blitt slitt og piggete, den smuldret i små, tørre biter.

Men han var ikke noen angstfylt person, han hadde ikke anlegg for selvmedlidenhet. Det hendte faktisk at han kom hjem fra Ortolan eller en leseprøve til en rolle der han ville få bortimot null betalt for en ukes jobb, så lite at han ikke ville hatt råd til dagens på restauranten, med en følelse av å ha utrettet noe. Det var bare han og Jude som anså Lispenard Street som noe tilkjempet og oppnådd. Uansett hvor mye arbeid han hadde lagt ned i leiligheten, og uansett hvor mye Jude hadde vasket og skrubbet, så fortonte den seg på en måte fortsatt som trist, unnvikende, som om leiligheten kviet seg for å kalle seg en ordentlig leilighet, men i slike øyeblikk kunne han også ta seg i å tenke at dette er jo faktisk nok, det er mer enn jeg hadde håpet på. Å bo i New York, å være voksen, å stå på et podium og fremsi andre menneskers ord! Det var et absurd liv, et ikke-liv, et liv foreldrene hans og broren hans aldri kunne ha drømt om for sin egen del, men han, han kunne drømme det for seg selv, hver eneste dag.

Og så forduftet denne følelsen, og han satt igjen og leste kultursidene i avisen, og leste om andre folk som utrettet ting han ikke engang hadde forestillingskraft eller -evne til å drømme om, og i de stundene føltes verden veldig stor og dammen veldig tom og natta veldig svart, og han ønsket at han var i Wyoming igjen, og sto og ventet på Hemming ved oppkjørselen, hvor det ikke fantes noen annen vei å følge enn den som førte hjem til foreldrenes hus, hvor utelampa på verandaen kastet honninglys over kvelden.

* * *

Det første man så, var kontorets ytre liv: førti stykker i hovedrommet, alle ved egen pult, Rauschs innglassede kontor i den ene enden, Thomassons innglassede kontor i den andre. Mellom disse, to rader med vinduer, en med utsikt over Fifth Avenue og mot Madison Square Park, den andre mot Broadway, mot de grå, traurige tyggegummibefengte fortauene. Dette livet eksisterte offisielt fra ti til sju fra mandag til fredag. I dette livet gjorde de det de ble bedt om, de prøvde ut modeller, de skisserte og forkastet, de tydet Rauschs esoteriske skriblerier og Thomassons klokkeklare beskjeder med blokkbokstaver. De snakket ikke sammen. De satt ikke sammen. De så ikke opp når klienter kom til møter med Rausch og Thomasson ved det lange glassbordet midt i rommet. Hvis kunden var en celebritet, noe de stadig oftere var, hang de så lavt over pulten og var så stille at selv Rausch begynte å hviske og for en gangs skyld tilpasse seg støynivået på kontoret for øvrig.

Og så var det kontorets andre liv, dets egentlige liv. Thomasson var mindre og mindre til stede, så det de ventet på, var at Rausch skulle gå, og noen ganger måtte de vente lenge. Til tross for alle partyer og pressehåndtering og meningsytringer og reiser, jobbet han faktisk mye, og selv om han skulle dra av gårde til en eller annen event (en vernissage, en forelesning), kunne han også komme tilbake, og da måtte alt i all hast pakkes sammen slik at kontoret lignet det kontoret han hadde forlatt. Det var bedre å vente på kveldene da han forsvant på ordentlig, selv om klokka kunne bli både ni og ti. De hadde trent opp Rauschs assistent og serverte henne kaffe og croissanter, og visste at de kunne stole på henne med hensyn til når Rausch ville komme og gå.

Når Rausch helt definitivt hadde gått for dagen, ble kontoret straks forvandlet. Det ble skrudd på musikk (det gikk på omgang hvem av de femten som fikk bestemme hvilken), det dukket opp takeawaymenyer og på dataskjermene ble alt som hadde med Ratstar Architects å gjøre, sugd tilbake i sine digitale mapper, lagt til sengs, glemt og aldri savnet, for resten av kvelden. De tillot seg en time med dilldall, med å etterape Rauschs sære germanske malmrøst (noen av dem mente at han egentlig stammet fra Paramus og hadde tatt navnet Joop Rausch – det måtte jo bare være en bløff – og lagt seg til aksenten for å skjule at han egentlig var en treiging fra Jersey og antagelig het noe slikt som Jesse Rosenberg), eller de imiterte Thomassons skulende blikk mens han marsjerte frem og tilbake og formante alle og ingen (de antok at det var de selv det dreide seg om) at alt «handlet om den arbeit, den arbeit». De gjorde narr av firmaets seniormedarbeider, Dominick Cheung, som var svært begavet, men var i ferd med å bli bitter (alle unntatt han skjønte at han aldri ville bli forfremmet til partner, uansett hvor mye Rausch og Thomassen lovet ham det), og de latterliggjorde til og med prosjektene de jobbet med, som den nykoptiske kirken i kalkstein fra Kappadokia, huset uten noen synlige bærebjelker i Karuizawa som nå blødde rust nedover glassfronten, matmuseet i Sevilla som det var meningen skulle vinne en pris, men aldri gjorde det, dukkemuseet i Santa Catarina som aldri burde ha vunnet noen pris, men som gjorde det likevel. De gjorde narr av skolene de hadde gått på – MIT, Yale, Rhode Island School of Design, Columbia, Harvard – og av at de alle som en, selv om de hadde blitt advart om at de hadde et elendig liv i vente i mange år fremover, hadde regnet med at de selv ville være unntaket (noe de alle, i all hemmelighet, fortsatt trodde). De gjorde narr av hvor dårlig de tjente, at de var tjuesju, tretti, trettito, og fortsatt bodde hos foreldrene, med en venn, en jentekjæreste med jobb i bank, en guttekjæreste i forlagsbransjen (trist å måtte snylte på en kompis i forlagsbransjen fordi han tjente mer enn deg). De skrøt av hva de ville ha gjort hvis de ikke hadde havnet i denne satans bransjen, de ville vært kurator (antagelig den eneste jobben hvor de ville tjent enda mindre enn de gjorde nå), sommelier (okay, en til), gallerieier (der har du tre), forfatter (fire – det var helt klart at ingen av dem var utrustet til noen gang å tjene penger). De kranglet om bygninger de elsket og bygninger de hatet. De diskuterte en fotoutstilling på ett galleri, en videoinstallasjon på et annet. De snakket frem og tilbake om kritikere, om restauranter, om filosofi, om materialer. De følte med de av sine som hadde oppnådd suksess, og godtet seg over dem som hadde hoppet helt av karusellen og blitt lamabønder i Mendoza, sosialarbeidere i Ann Arbor eller mattelærere i Chengdu.

På dagtid lekte de arkitekter. Nå og da dukket en kunde opp og lot blikket kretse som et helikopter rundt i rommet, før det stoppet ved en av dem, gjerne Margaret eller Eduard, som var de mest bildeskjønne av dem, og Rausch, som var svært vár for om oppmerksomheten ble trukket bort fra ham selv, tilkalte den utvalgte og ba vedkommende komme bort, som om han kalte et barn til de voksnes middagsbord. «Ja, dette er altså Margaret,» sa han mens kunden stirret anerkjennende på henne, slik han bare noen minutter tidligere hadde betraktet Rauschs planskisser (planskisser som faktisk var rentegnet av Margaret). «Hun kommer til å gjøre meg arbeidsledig en vakker dag, det er jeg helt sikker på.» Og så lo han den triste, forserte, bjeffende hvalrosslatteren sin: «Ah! Ha! Ha! Ha!»

Margaret smilte og hilste, og himlet med øynene straks hun hadde snudd ryggen til dem igjen. Men de visste at hun tenkte det de alle tenkte: Faen ta deg, Rausch. Og: Når skal jeg få overta jobben din? Når blir det min tur?

I mellomtiden hadde de ikke annet å gjøre enn å leke seg. Etter diskusjonene og ropingen og spisingen ble det stille, og kontoret ble fylt av den hule lyden av museklikking og private prosjekter som ble trukket ut av mapper og åpnet, og den ru lyden av blyanter mot papir. Selv om alle jobbet samtidig og brukte av firmaets ressurser, var det aldri noen som spurte om å få se andres private prosjekter, det var som om de kollektivt hadde bestemt seg for å late som om de ikke fantes. Så satt de der og tegnet drømmebygg og krummet parabler til drømmeformer, helt til midnatt, da man gikk hjem med den faste, dumme morsomheten: «Ses om ti timer, da.» Eller ni, eller åtte, hvis de var så heldige å få gjort skikkelig mye den kvelden.

I kveld var en av kveldene da Malcolm brøt opp alene, og tidlig. Selv om han gikk derfra samtidig med andre, tok han aldri toget sammen med dem. Alle bodde nede i byen eller i Brooklyn, mens han bodde lenger nord i et mer velstående strøk. Fordelen ved å dra alene var at ingen så at han tok taxi. Han var ikke den eneste på jobben med rike foreldre – Katharines foreldre var også velbeslåtte, og han var ganske sikker på at Margarets og Fredericks også var det – men han bodde hos foreldrene, og det gjorde ikke de.

Han praiet en taxi. «71st, Lex,» sa han til sjåføren. Hvis sjåføren var svart, sa han Lexington. Hvis han ikke var det, var han mer rett frem: «Mellom Lex og Park, mot Park.» JB syntes det var latterlig, ja, nedlatende. «Tror du de oppfatter deg som mer av en gangster om de tror at du bor i Lex i stedet for Park?» spurte han. «Det er tåpelig, Malcolm.»

Denne diskusjonen om taxier var bare en av mange han gjennom årene hadde hatt med JB om svarte, eller, rettere sagt, Malcolms manglende svarthet. En annen krangel om taxier hadde oppstått da Malcolm (som hadde hørt hvor dumt det var allerede idet han sa det) kommenterte at han aldri hadde hatt trøbbel med å få taxi i New York, og at de som klaget, kanskje overdrev problemet litt. Dette skjedde tredjeåret, da han og JB hadde vært på sitt første, og siste, av de ukentlige møtene i Black Studentsʼ Union. JB hadde sperret opp øynene, så sjokkert og skadefro var han, men da en annen student, en snørrhoven kødd fra Atlanta, sa til Malcolm at han for det første knapt kunne regnes som svart, at han for det andre var mørk utenpå og hvit inni, og at han for det tredje hadde hvit mor, og derfor ikke var i stand til fullt ut å skjønne utfordringene ved virkelig å være svart, var det JB som tok ham i forsvar. JB mobbet alltid Malcolm for hans relative svarthet, men han likte ikke at andre gjorde det, og han likte det i hvert fall ikke i blandet selskap, som for JB innbefattet alle unntatt Jude og Willem, eller mer spesifikt: andre svarte.

Vel hjemme hos foreldrene i 71st Street (mot Park), måtte han gjennom det vanlige foreldreforhøret, ropt ned fra etasjen over: («Er det deg, Malcolm?» «Ja!» «Har du spist?» «Ja!» «Er du fortsatt sulten?» «Nei!»), før han trasket opp til hulen sin for igjen å ruge over de sentrale dilemmaene i sitt liv.

Selv om JB ikke hadde overhørt denne kveldens replikkveksling med taxisjåføren, følte Malcolm nok dårlig samvittighet og selvforakt til at spørsmålet om rase havnet øverst på kveldens liste. Rase hadde alltid vært en utfordring for Malcolm, men i løpet av andreåret hadde han landet på noe han mente var den perfekte avsporing: Han var ikke svart, han var post-svart. (Fordi han unnlot å studere litteratur, i et slags passivt opprør mot moren, hadde han blitt seg bevisst postmodernismen senere enn alle andre.) Dessverre var det ingen som lot seg overbevise av denne forklaringen, og i hvert fall ikke JB, som Malcolm hadde begynt å tenke på ikke som svart, men som pre-svart, som om svarthet, som nirvana, var en idealisert tilstand han konstant strebet etter å realisere.

JB hadde dessuten funnet enda en måte å dupere Malcolm på, for mens Malcolm oppdaget postmodernismen, oppdaget JB performancekunst (kurset han gikk, «Identity as Art: Performative Transformations and the Contemporary Body», var svært populært blant en egen type bebartede lesber, som skremte vettet av Malcolm, men som av en eller annen grunn flokket seg rundt JB). Han var så grepet av Lee Lozanos arbeid at han til deleksamen bestemte seg for å fremføre en hyllest til henne med tittelen Decide to Boycott White People (After Lee Lozano), hvor han sluttet å snakke med hvite. Han hadde halvt unnskyldende, men mest stolt, forklart planen for dem en lørdagskveld, at han fra midnatt ville slutte helt å snakke med Willem, og redusere samtalene med Malcolm til halvparten. Ettersom Jude rasemessig var litt ubestemmelig, ville han fortsette å snakke til ham, men bare i form av gåter eller zen-koaner, som en erkjennelse av hans ukjente etniske opphav.

Malcolm så av blikket Jude og Willem vekslet, selv om det var fort og tilsynelatende seriøst, men, som han også irritert registrerte, likevel betydde noe (han mistenkte dem alltid for å dyrke en ekstra fortrolighet som han selv var ekskludert fra), at planen moret dem, og at de var innstilt på å føye JB. Han for sin del burde vel vært takknemlig for at han slapp unna med en viss reserverthet fra JBs side, men han var ikke takknemlig og han syntes ikke det var morsomt. Han var provosert, både av hvordan JB så lett kunne leke med temaet rase, og av at han brukte dette tåpelige gimmickprosjektet (som han sikkert ville få A for) til å kommentere Malcolms identitet, noe han ærlig talt ikke hadde noen rett til.

Det å bo sammen med JB på dette prosjektets betingelser (når justerte de egentlig ikke livene sine etter JBs innfall og luftige ideer?), var ikke stort annerledes enn å bo med ham under normale omstendigheter. At JB reduserte samtalene med Malcolm til et minimum, medførte ikke at JB unnlot å be Malcolm om å kjøpe med seg noe til ham fra butikken, eller å bruke klippekortet hans på renseriet, eller å be Malcolm om å få låne utgaven hans av Don Quijote til spanskundervisningen fordi han hadde lagt igjen sin egen på herretoalettet på biblioteket. At han ikke snakket til Willem, forhindret ikke at det var masse ikke-verbal kommunikasjon, deriblant en masse lapper og beskjeder han rablet ned («Gudfaren på Rex, lyst til å bli med?») og ga til Willem, noe Malcolm var helt sikker på ikke var i henhold til Lozanos intensjon. Og hans fattigmanns-Ionesco-samtaler med Jude forsvant brått når han trengte Judes hjelp til matematikken. Da ble Ionesco plutselig til en Mussolini, spesielt når det gikk opp for Ionesco at det fantes et helt problemkompleks han ikke engang hadde tenkt over, fordi han hadde blitt sittende på herretoalettet på biblioteket, og timen begynte om tre kvarter («men du trenger ikke mer tid på det, du, Judy?»).

Men JB var JB, og de andre studentene var svake for alt som var ordflinkt og heftig, så det ble skrevet om JBs eksperiment, først i skoleavisen, deretter i et nytt, svart, litterært magasin, There Is Contrition, og en kort, enerverende periode ble det ikke snakket om annet på campus. All oppmerksomheten hadde gitt ny næring til JBs allerede hanglende entusiasme for prosjektet – nå hadde det gått åtte dager, og Malcolm så at han var helt sjuk etter å snakke med Willem – så han holdt ut i to dager til før han grandiost erklærte at eksperimentet hadde vært en suksess og at han hadde fått løftet frem sitt poeng.

«Hvilket poeng?» spurte Malcolm. «At du kan være like slitsom for hvite folk ved ikke å snakke med dem, som ved å snakke med dem?»

«Å, drit og dra, Mal,» sa JB dovent, men såpass triumferende at han ikke egentlig brydde seg. «Du skjønner ikke uansett.» Så stakk han av gårde for å møte guttekjæresten sin, en hvit fyr som så ut som et insekt, en kneler, et ansikt som alltid glante på JB med et hengivent og dyrkende uttrykk som gjorde Malcolm småkvalm.

På denne tiden var Malcolm overbevist om at hans utilpasshet med hensyn til rase var noe forbigående, en rent kontekstuell fornemmelse som ble vekket i alle i collegetiden, men som fordampet jo lenger unna man kom. Han hadde aldri følt seg spesielt engasjert i eller stolt av at han var svart, bortsett fra i perifere forbindelser. Han skjønte at det ble forventet at han skulle ha visse formeninger om visse ting i tilværelsen (for eksempel taxisjåfører), men dette var bare i teorien, ikke noe han selv hadde erfart. I fortellingen om hans familie var svarthet et grunnleggende element; den delen av historien var blitt fortalt så mange ganger at den var helt blankslitt. Faren var den tredje svarte administrerende direktøren noensinne i investeringsforetaket sitt, han var det tredje svarte styremedlemmet på den kritthvite privatskolen Malcolm selv hadde gått på, og den andre svarte økonomidirektøren i en større forretningsbank. (Malcolms far var født for sent til å være den første svarte til å oppnå noe som helst, men i de kretser han beveget seg – sør for 96th Street og nord for 57th, øst for Fifth og vest for Lexington – var han fortsatt en like sjelden fugl som den rødhalede hauken som hadde rede i en av kreneleringene på bygningen tvers overfor dem på Park Avenue.) Mens han vokste opp, hadde farens hudfarge (og hans egen, gikk han ut fra) blitt overskygget av andre, viktigere fakta, faktorer som telte mer for deres posisjon i New York City enn farens rase, som for eksempel hans kones prominente posisjon i Manhattans litterære miljø, men først og fremst: hans velstand. Det New York som Malcolm og hans familie fant sin plass i, var ikke delt inn etter rase, men etter skattenivå, og Malcolm hadde vokst opp skjermet mot alt penger kunne beskytte ham mot, deriblant fordommer, eller slik fortonte det seg i hvert fall i ettertid. Det var faktisk ikke før han begynte på college at han ble stilt overfor hvordan det å være svart ble erfart av andre mennesker, og, kanskje enda mer forbløffende, hvordan familiens velstand skilte ham fra resten av landet (hvis man altså forutsatte at kullkameratene var representative for resten av landet, noe de jo ikke var). Den dag i dag, nesten et tiår etter at han møtte ham, hadde han vanskelig for å begripe den fattigdommen Jude hadde vokst opp med – hans vantro da det gikk opp for ham at den ryggsekken Jude hadde stilt på college med, inneholdt, bokstavelig talt, alle hans eiendeler, hadde vært så intens at den nesten kunne fornemmes fysisk, den gikk så dypt at han hadde tatt det opp med faren, og han hadde ikke for vane å blottlegge sin uvitenhet for faren, av frykt for å få en tirade om sin naivitet. Men selv faren hans, som hadde vokst opp i fattigdom i Queens – riktignok med foreldre som begge var i jobb og som ga ham nye klær hvert år – hadde vært rystet, fornemmet Malcolm, selv om han hadde forsøkt å skjule det ved å fortelle en historie om hva han hadde savnet i barndommen (det var noe med et juletre de hadde vært nødt til å kjøpe andre juledag), som om manglende privilegier var en konkurranse han fortsatt var oppsatt på å vinne, selv i møte med en annens uomtvistelige suksess.

Men seks år etter college var ikke lenger rase et så viktig begrep, og de som fortsatt degget for det som kjernen i sin identitet, virket barnslige og ærlig talt litt patetiske, som om de klamret seg til ungdomstidens fascinasjon for Amnesty International eller tuba – en avleggs og pinlig opptatthet av ting som ikke ble ofret en tanke etter at man hadde skrytt av dem i en studiesøknad. I hans alder besto de eneste viktige aspektene ved ens identitet av seksuelle prestasjoner, karriere – og penger. Malcolm kom til kort også på alle disse tre områdene.

Penger tenkte han ikke så mye på. En vakker dag ville han arve en anselig formue. Hvor stor, visste han ikke, han hadde aldri følt behov for å spørre, og ingen hadde følt det nødvendig å fortelle ham det, og derfor visste han at det dreide seg om mye penger. Selvfølgelig ikke på høyde med Ezras arv, men, jo, forresten, kanskje den var det. Malcolms foreldre førte et mye mer beskjedent liv enn de trengte, takket være morens avsky for glorete fremvisninger av rikdom, så han visste aldri om de bodde mellom Lexington og Park fordi de ikke hadde råd til å bo mellom Madison og Fifth, eller om de bodde mellom Lexington og Park fordi moren syntes det ble for prangende mellom Madison og Fifth. Han ville gjerne tjene sine egne penger, han ville virkelig det, men han var ikke av de rike ungene som plaget seg selv med det. Han skulle prøve å klare seg på egen hånd, men det var jo ikke utelukkende opp til ham.

Men sex, og en seksuell fullbyrdelse, det måtte han faktisk ta ansvar for. Han kunne ikke tilskrive mangelen på et sexliv at han hadde valgt et lavtlønnet arbeidsfelt, eller at foreldrene ikke hadde oppmuntret ham i tilstrekkelig grad. (Eller kunne han det? Som barn hadde han måttet holde ut foreldrenes lange kose- og kjælestunder – ofte rett for øynene på ham og Flora – og nå lurte han på om deres demonstrative ferdigheter på en eller annen måte hadde dulmet et konkurranseinstinkt i ham.) Det var over tre år siden han hadde vært i et ordentlig forhold, med en kvinne som het Imogene og som dumpet ham og ble lesbisk. Det sto den dag i dag uklart for ham om han egentlig hadde vært fysisk tiltrukket av Imogene, eller bare hadde vært lettet over å la noen andre ta initiativ han gladelig hadde fulgt opp. Han hadde nylig støtt på Imogene (som også var arkitekt, men i en ideell organisasjon som eksperimenterte med lavkostboliger – akkurat den typen jobb Malcolm følte han burde ønske seg, men som han i hemmelighet ikke ønsket seg) og han hadde på ert sagt til henne – bare på tull, altså! – at han ikke klarte å la være å føle at det var han som hadde drevet henne inn i lesbiskheten. Men Imogene hadde reist bust og sagt at hun alltid hadde vært lesbisk og bare hadde vært sammen med ham fordi han virket så seksuelt forvirret at hun hadde tenkt at hun kanskje kunne hjelpe ham å finne ut av ting.

Men etter Imogene hadde det ikke vært noen. Hva var det som feilte ham? Sex og seksualitet – også dette var noe han burde ha funnet ut av på college, det siste stedet hvor slik usikkerhet ikke bare ble tolerert, men oppmuntret. Tidlig i tjueårene hadde han prøvd seg frem med å forelske seg i og bryte med diverse mennesker – venninner av Flora, klassekamerater, en av morens kunder, en bokdebutant som hadde skrevet en nøkkelroman om en seksuelt forvirret brannmann – men han var fortsatt ikke sikker på hvem han kunne bli tiltrukket av. Han tenkte ofte at det å være homse (selv om han ikke likte tanken, så var det som om det, i likhet med spørsmålet om rase, var noe som hørte med til det å være på college, en identitet han kunne ikle seg for en viss periode, før han modnet, til ryddigere og mer praktiske formål) først og fremst var attraktivt på grunn av alt som fulgte med av politiske meninger og hjertesaker, samt omfavnelsen av det estetiske. Det lot til at han manglet offerfølelsen og krenkelsen og raseriet som skulle til for å være svart, men han var overbevist om at han var i besittelse av alle interessene som skulle til for å være homse.

Han innbilte seg at han var halvt forelsket i Willem, og til tider også i Jude, og på jobben hendte det at han grep seg i å stirre på Eduard. Han la merke til at også Dominick Cheung kunne stirre på Eduard, og da grep han seg i stirringen, for var det et menneske han ikke ville være, så var det den begredelige, førtifem år gamle Dominick som satt og siklet på en kollega i et firma han aldri ville komme til å ta over. For noen helger siden hadde han vært hos Willem og Jude, angivelig for å ta noen mål så han kunne designe en bokreol til dem, og Willem hadde bøyd seg over fanget hans for å ta målebåndet fra sofaen, og den nærheten hadde plutselig blitt uutholdelig, så han hadde unnskyldt seg og sagt at han måtte på kontoret og brått gått, mens Willem ropte etter ham.

Han hadde faktisk dratt på kontoret, og ignorert Willems tekstmeldinger, mens han satt og stirret på dataskjermen uten å se filen han hadde oppe, og igjen undret seg over hvorfor han hadde begynt hos Ratstar. Det verste var at svaret var så opplagt at han ikke engang trengte å spørre seg selv om det: Han hadde begynt hos Ratstar for å gjøre inntrykk på foreldrene. Det siste året på arkitektstudiene hadde han et valg – han kunne velge å jobbe sammen med to studiekamerater, Jason Kim og Sonal Mars, som startet sitt eget firma ved hjelp av penger fra Sonals besteforeldre, eller han kunne begynne hos Ratstar.

«Du tuller,» hadde Jason sagt da Malcolm fortalte om sin beslutning. «Er du klar over hvordan livet ditt vil bli som medarbeider et slikt sted?»

«Det er et bra firma,» hadde han trassig svart, og hørtes ut som moren sin, mens Jason himlet med øynene. «Det er et bra navn å ha på CV-en.» Men han visste (og han fryktet at Jason også visste det) idet han sa det, at det han egentlig mente, var at det var et bra navn foreldrene kunne nevne på sine cocktailparties. Og ja da, foreldrene likte det. «Jeg har to barn,» hadde Malcolm overhørt faren si i et middagsselskap til ære for en av morens klienter. «Datteren min er redaktør hos Farrar, Straus og Giroux, og sønnen min jobber for Ratstar Architects.» Kvinnen hadde kommet med noen anerkjennende vendinger, og Malcolm, som faktisk hadde forsøkt å finne en anledning til å fortelle faren at han hadde lyst til å slutte, hadde kjent at noe visnet i ham. Ved slike anledninger misunte han vennene sine nettopp det han hadde syntes synd på dem for: det faktum at ingen hadde noen forventninger til dem, de helt alminnelige familiene de kom fra (om de hadde noen familie), og hvordan de navigerte seg gjennom livet ut fra sine egne ambisjoner.

Og nå? Nå hadde Jason og Sonal hatt oppslag om to av prosjektene sine, et i New York og et i New York Times, mens han fortsatt drev med det samme han hadde gjort det første studieåret – å jobbe for to pretensiøse menn som pretensiøst nok hadde tatt navnet sitt fra et dikt av Anne Sexton. Og han gjorde det for luselønn.

Han hadde visst begynt på arkitektstudiet av dårligst tenkelige grunn: Han elsket bygninger. Det hadde vært en aktverdig lidenskap, og da han var barn, hadde foreldrene skjemt ham bort med besøk til hus og monumenter hver gang de var ute og reiste. Selv som smågutt hadde han tegnet fantasibygninger, konstruert fantasibygg. De var en trøst og et tilfluktssted, alt han ikke klarte å artikulere, alt han ikke klarte å ta beslutninger om, kunne han la utspille seg i en bygning.

Og på helt avgjørende vis var det også dette han skammet seg mest over – det var ikke den dårlige forståelsen av seksuell legning, ikke hans forræderske holdninger til rase, ikke den manglende evnen til å løsrive seg fra foreldrene eller tjene sine egne penger eller å opptre som et autonomt individ. Det var at han, når han satt der med kollegene sent på kveld, alle fordypet i sine drømmeprosjekter mens de tegnet og planla sine usannsynlige bygg, ikke gjorde noe som helst. Han hadde mistet evnen til å se for seg noe. Mens de andre satt og var skapende, satt han og kopierte. Han tegnet bygninger han hadde sett på en eller annen reise, bygninger andre hadde drømt frem og konstruert, bygninger han hadde bodd i eller bare besøkt. Igjen og igjen skapte han det som allerede var skapt, han brydde seg ikke engang om å prøve å forbedre dem, han bare etterlignet dem. Han var tjueåtte, fantasievnen hadde forlatt ham – han var en etteraper.

Det skremte ham. JB hadde sine maleriserier. Jude hadde jobben sin, Willem hadde sin. Hva om Malcolm aldri igjen ville skape noe? Han lengtet tilbake til tiden da det var nok for ham å bare sitte på rommet mens hånden beveget seg over et ark, til tiden før alle beslutninger og identiteter, da foreldrene tok avgjørelsene for ham, og det eneste han trengte å konsentrere seg om, var den rene streken, mot linjalens perfekte egg.