Edward St. Aubyn

Dunbar

Oversatt fra engelsk av

Ragnhild Eikli, MNO

Til Kate

1

«Vi har droppet dopet,» hvisket Dunbar.

«Nå har vi droppet dopet / og hoppet over snopet,» sang Peter, «nå stopper vi å kope / for vi har droppet dopet! I går,» fortsatte han med konspiratorisk hviskende røst, «satt vi og siklet ned i frottékragen på slåbroken, men nå har vi droppet dopet! Vi har spyttet det ut; vi har dopet ned aspidistraen! Hvis de avskårne liljene som du får tilsendt hver bidige dag …»

«Når jeg tenker på hvor de kommer fra,» knurret Dunbar.

«Rolig nå, gamle ørn.»

«De stjal imperiet mitt, og så sender de meg stinkende liljer.»

«Du verden, hadde du et imperium?» sa Peter med stemmen til en forekommende vertinne. «Da må du møte Gavin på nummer 33; han er her i forkledning, men hans egentlige navn,» og Peter dempet stemmen, «er Aleksander den store.»

«Det nekter jeg å tro,» brummet Dunbar, «for han har vært død i årevis.»

«Hør her,» sa Peter og ble en lege fra Harley Street, «hvis disse engstelige liljene hadde hatt et anstrøk av schizofreni, bare et anstrøk, om de bare så vidt hellet mot det schizoide, kunne symptomene deres blitt lindret med kun et minimum av fatale bivirkninger.» Han lente seg forover og hvisket: «Det er der jeg la dopsnopet: i vasen med liljene!»

«Jeg hadde faktisk et imperium,» sa Dunbar. «Har jeg noen gang fortalt deg historien om hvordan det ble frarøvet meg?»

«Mange ganger, gamle ørn, mange ganger,» sa Peter åndsfraværende.

Dunbar hevet seg besværlig opp fra lenestolen, og etter et par famlende skritt rettet han seg opp og myste mot det skarpe lyset, som falt på skrå inn igjennom den herdede vindusruten i den luksuriøse cellen hans.

«Jeg sa til Wilson at jeg ønsket å fortsette som ikke-arbeidende styreleder,» begynte Dunbar, «og at jeg ønsket å beholde flyet, assistentene, eiendommene og alle behørige privilegier, men at jeg ønsket å legge fra meg belastningen –» han strakte seg mot den store liljevasen og satte den forsiktig ned på gulvet, «– legge fra meg belastningen forbundet med den daglige driften av Stiftelsen. Fra nå av, sa jeg til ham, skal verden være min perfekte lekegrind, og med tid og stunder mitt private hospice.»

«Den var jammen god,» sa Peter, «‘verden er mitt private hospice’, den var ny.»

«‘Men Stiftelsen er alt,’ sa Wilson til meg.» Dunbar ble mer oppskaket etter hvert som han kom inn i historien. «‘Hvis du gir den fra deg,’ sa han, ‘har du ingenting igjen. Du kan ikke gi fra deg noe og samtidig beholde det.’»

«En uholdbar stilling,» avbrøt Peter, «som R.D. Laing sa til biskopen.»

«La meg få fortelle min historie,» sa Dunbar. «Jeg sa til Wilson at det var av skattemessige årsaker, at vi kunne omgå arveavgiften dersom jentene fikk selskapet med en gang. ‘Heller betale arveavgiften,’ sa Wilson, ‘enn å gjøre deg selv arveløs.’»

«Jeg liker denne Wilson,» sa Peter. «Han er tydeligvis en fornuftig kar, han er tydeligvis en som har dopene med seg, eller rettere sagt hodene.»

«Han hadde bare ett hode,» sa Dunbar utålmodig, «han var ikke et uhyre; det er døtrene mine som er uhyrene.»

«Bare ett hode!» sa Peter. «For en tam type! Når jeg blir anti-deprimert, har jeg flere hoder enn det er blomster i en bukett.»

«Ja da, ja da,» sa Dunbar. Han kikket opp i taket, og med Wilsons rungende røst sa han: «‘Man kan ikke tviholde på maktens staffasje når selve makten er borte. Det er rett og slett,’» han gjorde et opphold, prøvde å unngå ordet, men måtte til slutt la det falle ned fra gipstaket, «‘dekadent.’»

«Å, dekadanse, destruksjon og død,» sa Peter med teatralsk vibrato, «mens vi senkes, stavelse for stavelse, ned i en smal grav. Så lekende lett vi har danset ned den trappen, trippet ned som den reneste Fred Astaire, men vi har snurret på en ljå i stedet for en dansestokk!»

«Herre gud i himmelen,» sa Dunbar, rød i ansiktet, «kan du holde opp med å avbryte meg? Før var det aldri noen som avbrøt meg; de lyttet underdanig. Dersom de sa noe til meg, var det for å si noe smigrende eller komme med lukrative forslag. Men du, du …»

«Hold an, dere,» sa Peter, som om han snakket til en rasende folkemengde, «gi mannen litt armslag. La oss høre hva han har å si.»

«‘Jeg kan gjøre hva pokker jeg vil!’» utbrøt Dunbar, «og det sa jeg til Wilson også. ‘Jeg informerer deg om min avgjørelse; jeg spør deg ikke til råds. Bare få det gjort!’»

Dunbar løftet på ny blikket mot taket.

«‘Jeg er ikke bare advokaten din, Henry; jeg er din eldste gjenlevende venn. Jeg sier dette for å beskytte deg.’

‘Du tror du kan si hva som helst bare fordi vi er venner,’ tordnet jeg. ‘Jeg finner meg ikke i å bli irettesatt om et selskap som jeg, og jeg alene, har grunnlagt.’» Dunbar hyttet knyttneven mot taket. «På dette tidspunktet grep jeg tak i et Fabergé-egg som lå i et rede av silkepapir på skrivebordet mitt – det var det tredje bare den måneden: Så ensformige de er, disse russerne, med sine imperatorpretensjoner, en gjeng innbilske, kleptokratiske jøder som ter seg som romanovfyrster; jeg trengte ikke ‘det jævla russerrasket’, skrek jeg, og kylte egget i peisen bak skrivebordet så perler og emaljebiter lå strødd over vedkubbene. ‘Hva er det døtrene mine kaller det?’ spurte jeg Wilson, ‘bling! Jævla russerbling!’

Wilson holdt seg helt rolig, for disse ‘infantile raserianfallene’ var blitt en nesten daglig foreteelse og var årsak til en viss bekymring i legeteamet mitt. Du skjønner,» sa Dunbar opprømt til Peter, «jeg kan lese tankene hans nå. Jeg har …»

«Jeg må dessverre meddele Dem at De lider av psykotisk innsikt,» sa Peter, legen fra Harley Street.

«For noe tøv, hold opp med å late som om du er lege.»

«Hvem skal jeg da late som jeg er?» spurte Peter.

«Bare vær deg selv, for pokker.»

«Den typen behersker jeg ikke ennå, Henry. Gi meg en som er lettere å etterape. Hva med John Wayne?» Peter ventet ikke på svar. «No skal me ut av dette fengselet, Henry,» sa han barskt, «og før sola renn i morgon tidleg, slentrar me inn på saloonen i Windermere og bestiller ein dram eller to av bartendaren, eit par dugelege mannfolk som bestemmer over seg sjølve.»

«Jeg må fortelle min historie,» klaget Dunbar. «Gode gud, la meg slippe å miste forstanden.»

«Vet du hva?» sa Peter og ignorerte Dunbars fortvilelse, «jeg er, eller jeg var, eller jeg har vært, en gang i tiden – hvem vet om jeg er historie eller ei? – en berømt komiker, men jeg lider av depresjon, den komiske lidelsen, eller komikerens tragiske lidelse, eller de tragiske komikernes historiske lidelse, eller de historiske komikernes fiktive tragiske lidelse!»

«Hold opp,» sa Dunbar, «jeg begynner å bli forvirret.»

«Å, så anti-deprimert jeg er / så anti-deprimert jeg er,» sang Peter og sprang opp fra stolen, hektet armen om Dunbars arm og lokket ham til å spinne rundt, «jeg er så anti-deprimert / at jeg er manisk!» Han stanset plutselig og slapp taket i armen til Dunbar. «Lyden av hylende bremser fra en bil,» sa han brått med voiceover-stemme og gikk over i pantomime, «idet han mandig kjemper med rattet på kanten av et stup.»

«Jeg har sett dine mange ansikter,» sa Dunbar svevende, «på mange skjermer.»

«Nå vel, jeg hevder ikke at jeg er unik,» sa Peter med overdreven beskjedenhet, «jeg er ikke den eneste. Faktisk, i 1953, da min skjødesløse mor støtte meg ut i denne tårenes dal, sto allerede to hundre og trettien Peter Walkere oppført i telefonkatalogen bare i London, så egentlig var jeg mer overbefolket enn alene.»

Dunbar sto urørlig midt i rommet.

«Men nå har jeg rotet meg ut på viddene,» sa Peter godlynt. «Fortell om ‘legeteamet’ ditt du, gamle ørn.»

«Legeteamet mitt,» sa Dunbar og klamret seg til et håndfast, velkjent uttrykk i tankenes krengende, virvlende rom. «Ja, ja, så sent som dagen før jeg informerte Wilson om min avgjørelse, hadde dr. Bob, min livlege, tatt Wilson til side for å fortelle ham at jeg hadde hatt ‘et par mindre cerebrale episoder’. Han hadde sagt til Wilson at ‘det var ingenting å bekymre seg unødig for’.»

«Finnes det noensinne noe å bekymre seg unødig for?» kunne Peter ikke la være å spørre, «når det finnes så mange ting som det er nødvendig å være bekymret for?»

Dunbar feide ham til side, lik en mann som vifter bort en innpåsliten flue.

«Men,» fortsatte Dunbar, «i henhold til denne åleglatte legen – denne gullforgylte slangen, dette dodekaederet – som burde ha vært en ekspert, ettersom hans eneste pasient var meg, eller jeg, eller i det minste meg selv, Henry Dunbar,» sa han og dunket seg på brystet, «Henry Dunbar.»

«Ikke Henry Dunbar, den kanadiske mediemogulen, vel?» spurte Peter, overdrevent våken. «En av verdens rikeste menn, og, vil noen hevde, den aller mektigste?»

«Jo, jo, det er meg, eller jeg, eller i det minste navnet mitt – jeg surrer med grammatikken når det gjelder visse temaer; den spinner rundt og rundt i visse malstrømmer. Nå vel. I henhold til denne avskyelige forræderen, legen min, ville det være å foretrekke om jeg begrenset raserianfallene mine til et ‘absolutt minimum’, for at assistentene mine ikke skal hefte seg altfor mye opp i dem eller oppføre seg som om de tar dem altfor alvorlig.»

«Raserianfall vil slå til med maks styrke i morgen ettermiddag,» forkynte Peter, «etter hvert som Orkan Henry beveger seg gjennom Lake District. Skuelystne bes søke ly i en kjeller og lenke seg til en klippe.»

Dunbar veivet med armene, fektet bort flere og flere fluer.

«Jeg … jeg. Hvor var jeg? Å jo, etter mitt lille raseriutbrudd forholdt Wilson seg helt rolig, overbevist om at det var det riktige å gjøre. I mellomtiden hadde jeg fått øye på egget; overflaten var riktignok knust og ødelagt, men selve egget var av gull, og tingesten hadde nektet å la seg knuse, slik mitt dårlige humør forlangte. Jeg gikk bort til egget og øste mitt skånselløse helvete over denne ufattelig irriterende tingesten, men det var mer motstandsdyktig enn jeg hadde forestilt meg, og gled unna skoen min. Det var bare så vidt jeg greide å gripe tak i peishyllen og redde meg fra et vanærende fall. Jeg fikk et glimt av den lojale Wilson som reiste seg fra stolen og senket seg ned i den igjen. Sjokket rykket meg ut av raseriet og hensatte meg i en skjørere sinnstilstand.

‘Jeg begynner å bli gammel, Charlie,’ sa jeg til Wilson, plukket opp lekeegget og kjempet tilbake den forferdelige følelsen jeg hadde hatt helt siden det idiotiske, idiotiske uhellet i Davos: den konstante angsten for et nytt fall, angsten for at jeg ikke lenger kan sette min lit til den svikefulle kroppen min. ‘Jeg vil ikke ha så mye ansvar lenger,’ sa jeg. ‘Jentene vil ta vare på meg; det er ingenting de liker bedre enn å stulle og stelle for sin gamle far.’»

«Kort sagt,» sa Peter med markert wieneraksent, «‘han gjorde sine døtre om til sin mor!’ som Freud sa til biskopen på hjørnet mellom Heimatstrasse og Wanderlust.»

«Jeg åpnet nærmeste vindu,» sa Dunbar uanfektet, «og postet egget ut i luften. ‘I dag er det noen som har en heldig dag,’ sa jeg.

‘Bare det ikke knekker skallen på vedkommende,’ sa Wilson. ‘Hoder knuser lettere enn gull.’»

«For en vis Wilson han er,» sa Peter.

«‘Da hadde vi sikkert hørt skrikene allerede,’ sa jeg beroligende og satte meg til skrivebordet igjen. ‘Folk er flinkere til å skjule glede enn smerte. Her,’ sa jeg og rakte Wilson en gave, ‘vil du ha et av disse? Jeg har nok russerbling til en hel Fabergé-omelett.’ Jeg åpnet skuffen og hev en glitrende kule gjennom rommet. Wilson, som hadde kastet ball med meg og min familie i flere tiår, helt siden den første søndagslunsjen da vi spilte baseball i hagen som en helt normal familie – en familie som lot som om den var en normal familie –, tok ubesværet imot, kikket ned på rutemønsteret av bitte små diamanter over den dyprøde overflaten, og uten et ord lot han egget trille over på bordet ved siden av lenestolen, der det ble liggende og rugge ved siden av den tomme kaffekoppen av Meissen-porselen.»

«Jeg simpelthen elsker alle detaljene, søte deg,» sa Peter, den overstadige teaterinstruktøren, «simpelthen elsker dem.»

«‘Du bør i det minste beholde en viss andel aksjer,’ sa Wilson, ‘og jeg kan si med en gang at du ikke vil få lov til å beholde Global One. Det er ingen privatpersoner som har sitt eget 747.’

‘Få lov til?’ tordnet jeg, ‘få lov til? Hvem skal nekte Dunbar det han ønsker? Hvem skal nekte Dunbar det som måtte falle ham inn?’»

«Dunbar, naturligvis,» sa Peter. «Det er bare han som har makt til det, eller hadde makt til det, eller har hatt makt til det.»

«Jeg vil gjøre det til en betingelse for overdragelsen! Pokker heller, jeg skal få det som jeg vil!»

Det banket på døren, og Dunbar ble brått stille. Ansiktet fikk et jaget uttrykk.

«Fort deg,» sa Peter, som skjøt opp og stilte seg raskt ved siden av ham. «Nå må du huske å late som om du tar dopet ditt, gamle ørn, men uten å svelge det,» hvisket han. «I morgen er dagen for den store flukten, den store fengselsflukten.»

«Ja, ja,» hvisket Dunbar, «den store flukten! Kom inn!» ropte han majestetisk.

Peter, som hadde begynt å nynne lavt på temaet fra Mission Impossible, blunket til Dunbar.

Dunbar gjorde et forsøk på å blunke tilbake, men oppdaget at han ikke var i stand til å få kontroll over øyelokkene hver for seg, og endte i stedet med å åpne og lukke øynene noen ganger.

To sykepleiere kom inn med en tralle full av pilleglass og plastbegre.

«God ettermiddag, mine herrer,» sa søster Roberts, den eldste. «Hvordan har vi det i dag?»

«Har det noensinne falt deg inn, søster Roberts,» spurte Peter, «at vi kan ha mer enn én følelse inni oss, for ikke å si hver for oss?»

«Er du på ferde nå igjen, mr. Walker,» sa søster Roberts. «Har vi vært på samlingen vår i dag?»

«Vi har vært på samlingen vår, og det er meg en glede å kunne meddele at vi fikk en hjertevarm opplevelse av fellesskap med våre felles frender.»

Søster Muldoon kunne ikke holde seg fra å fnise.

«Du må ikke oppmuntre ham,» sa søster Roberts med et misbilligende sukk. «Vi har vel ikke tenkt å stikke av gårde til puben igjen, håper jeg?»

«Hva tar du meg for?» spurte Peter.

«En vill og uhemmet alkoholiker,» sa søster Roberts sarkastisk.

«Hva i all verden ville kunne få et menneske til å forlate denne notoriske oasen?» sa Peter og gikk tilbake til sin teatralske vibrato, «dette naturlig beroligende paradis, denne dalen der menneskenaturens milde melk flyter lik en silkeblank elv som helbreder de allerede heldige klientenes urolige sinn?»

«Hmmm,» sa søster Roberts, «vi holder øye med deg.»

«Her på Schloss Meadowmeade,» sa Peter, forvandlet til en tysk kommandant, «har vi nittini komma ni prosent sikkerhet! Den eneste grunnen til at det ikke er hundre prosent, er at dere stengte en av offiserene våre ute på vinduskarmen en hel natt så han frøs av seg en finger!»

«Nå er det nok tøys,» sa søster Roberts. «Hva gjør denne vasen på gulvet? Søster Muldoon, kan du ta deg av det? Og deretter kan du følge mr. Walker tilbake til rommet hans. Mr. Dunbar trenger ettermiddagsluren sin. Det er på tide å si adjø og la ham få litt fred og ro.»

«Me sjåast,» sa John Wayne og blunket til Dunbar.

Dunbar åpnet og lukket øynene flere ganger som tegn på at han hadde forstått.

Da de andre hadde gått, gikk søster Roberts foran med trallen og styrte ham inn på soveværelset.

«Mr. Walker har ingen god innflytelse på deg, rent personlig,» sa hun. «Han gjør deg bare oppskaket.»

«Ja,» sa Dunbar underdanig, «du har aldeles rett, søster. Han er så lite samlet. Noen ganger kan han faktisk være nokså skremmende.»

«Det overrasker meg ikke, vennen min. For å si som sant er, hadde jeg aldri sansen for Peter Walkers mange ansikter – jeg byttet alltid kanal. Nei, gi meg Danny Kaye når som helst. Det var en mer uskyldig tid. Eller Dick Emery, ja, han fikk meg virkelig til å le,» sa søster Roberts og ristet hodeputen mens Dunbar satte seg på sengekanten, selve innbegrepet på en omtåket gammel mann.

«Og nå skal vi ta ettermiddagsmedisinen vår,» sa søster Roberts. Hun satte frem to pilleglass og tok et plastbeger fra stabelen i det ene hjørnet av trallen.

«Her er den fine grønne og brune som gjør oss varme og døsige,» forklarte hun med så enkle ord at selv stakkars gamle Dunbar kunne forstå det, «og så har vi den store hvite som skyver bort alle tåpelige tanker om døtre som ikke er glad i oss, til tross for at de betaler for denne deilige lange ferien her på Meadowmeade, og den hvilen vi fortjener etter å ha vært en veldig, veldig travel og veldig viktig mann.»

«Jeg vet jo at de er glad i meg,» sa Dunbar og tok imot det lille begeret. «Jeg blir bare så fortumlet.»

«Klart du gjør,» sa søster Roberts, «og det er derfor du er her, vennen min, sånn at vi kan hjelpe deg.»

«Jeg har en datter til …» begynte Dunbar.

«En datter til?» sa søster Roberts. «Du slette tid, jeg må visst ta en prat med dr. Harris om doseringen.»

Dunbar bikket pillene inn i munnen og tok en slurk vann av glasset som søster Roberts rakte ham. Med et takknemlig smil til den omsorgsfulle pleieren la han seg på sengen, og uten å si noe mer lukket han øynene.

«Ta deg en riktig god lur, du,» sa søster Roberts og trillet trallen ut av rommet. «Drøm søtt!»

Så snart Dunbar hørte døren bli lukket, åpnet han øynene. Han satte seg opp og spyttet pillene i hånden, kavet seg opp av sengen og subbet tilbake til stuen sin.

«Uhyrer,» mumlet han, «gribber som hakker på hjertet og innvollene mine.» Han så for seg tjafsete hodefjær tilgriset av gørr og innvoller. Svikefulle, lidderlige udyr som hadde forkvaklet hans egen livlege – mannen som var blitt ansatt for å undersøke Dunbars kropp, som hadde myndighet til å ta prøver av Dunbars blod og urin, sjekke om han hadde prostatakreft, lyse med lommelykt på de ømme mandlene hans; det var ikke til å holde ut, ikke til å holde ut – de hadde forkvaklet hans egen livlege og gjort ham til sin egen altfor personlige gynekolog, hallik, kopulator, slangedildo!

Med skjelvende tomler stappet han pillene ned i vasen.

«Dere tror dere kan kastrere meg med kjemikaliene deres, hva?» sa Dunbar. «Bare pass dere, mine små udyr, jeg kommer tilbake. Jeg er ikke ferdig ennå. Jeg skal få min hevn. Jeg skal – jeg vet ikke ennå hva jeg skal gjøre – men jeg skal …»

Ordene ville ikke komme, besluttsomheten ville ikke komme, men raseriet fortsatte å velte opp i ham helt til han begynte å knurre som en angrepslysten ulv, et lavt og gradvis sterkere knurr som ikke hadde noe sted å gjøre av seg. Han løftet vasen over hodet, klar til å slynge den mot fengselsvinduet sitt, men så ble han stående helt urørlig, ute av stand til å knuse den eller sette den fra seg; all bevegelse opphørte i den ufravikelige borgerkrigen mellom allmektighet og avmektighet som endte i total stillingskrig mellom kropp og sinn.