ROALD
DAHL

Verdens største fersken

Oversatt av Axel S. Seeberg
Illustrert av Quentin Blake

Til Olivia og Tessa

Kapittel 1

Helt til han var fire år, levde James Henry Trotter et lykkelig liv. Han bodde i et hyggelig hus ved sjøen sammen med mor og far. Det var alltid mange andre barn å leke med, og en sandstrand å løpe på, og sjøen å plaske i. Et herlig liv for en liten gutt.

Men en dag reiste mor og far til London for å gå i butikker, og der hendte noe fryktelig. Begge ble plutselig spist opp – midt på dagen og i en travel gate – av et digert, sint neshorn som hadde rømt fra dyrehagen.

Dette var riktig ille for slike hyggelige foreldre, må vite. Men enda verre var det for James. Sorgene deres var over på et blunk, men stakkars James ble plutselig ensom og forlatt i en stor og skummel verden. Det hyggelige huset ved sjøen måtte selges, og den vesle gutten ble sendt, bare med en liten koffert med pyjamas og tannbørste, av sted for å bo hos de to tantene sine.

De het tante Slesk og tante Flesk, og begge to var riktig slemme, dessverre. De var late og selvgode og ondskapsfulle, og fra første stund riset de stakkars James, nesten uten grunn. De kalte ham aldri ved det rette navnet, men omtalte ham alltid som «den vesle sniken», «din dovne slask» og «elendige tufs». Og de ga ham aldri leker eller billedbøker. Værelset hans var nakent som en fengsels celle.

Tante Flesk og tante Slesk – og nå James også – bodde i et rart, falleferdig hus øverst på en kolle sør i landet. Det var fin utsikt, James kunne se milevidt utover marker og skogholt, og på klare dager kunne han til og med skimte en bitte liten prikk i horisonten. Det var huset hvor han hadde bodd med mor og far. Og bortenfor skimtet han havet som en svartblå strek under himmelranden.

Men James fikk aldri lov til å gå utenfor gjerdet. Hverken tante Slesk eller tante Flesk gadd ta ham med ut, hverken på spasertur eller landtur med matkurv, og alene fikk han ikke lov til å gå. – Den ufyselige guttungen vil bare rote seg opp i noe hvis han slipper ut, sa tante Slesk. Og de lovte ham saftig juling og andre straffer – som å bli låst inne i kjelleren en uke sammen med rottene – hvis han så mye som våget å klatre over gjerdet.

Hagen rundt huset var stor og ustelt, og det eneste treet – bortsett fra noen gamle syriner i den borteste delen – var et utgammelt ferskentre som aldri hadde frukt. Det fantes hverken huske, vippe eller sandkasse, og ingen barn fikk komme opp og leke med stakkars James. Det fantes ikke så mye som en katt eller hund til selskap. Og han ble tristere og tristere for hver dag, følte seg mer og mer ensom, og kunne stå timevis ved gjerdet og stirre lengselsfullt ut mot den spennende, men forbudte verden utenfor – skog og mark og hav – som lå utbredt som et magisk teppe under ham.

Kapittel 2

Da James Henry Trotter hadde bodd hos tantene sine i tre år, hendte plutselig noe merkelig en dag. Og dette merkelige førte til at noe enda merkeligere hendte, og det førte igjen til at noe virkelig fantastisk merkelig skjedde.

Det hele begynte en stekende varm sommerdag. Tante Slesk, tante Flesk og James var ute i hagen. James jobbet som vanlig. Denne gangen hogg han ved til komfyren. Tante Flesk og tante Slesk satt og koste seg i fluktstolene sine, drakk kald, deilig brus og passet på at han ikke slappet av ett eneste øyeblikk.

Tante Flesk var liten og fet. Hun hadde griseøyne og snurpemunn, og fjeset så ut som om det var kokt. Hun kunne minne om et kjempedigert, slasket og overkokt kålhode. Tante Slesk, derimot, var mager og høy og knoklet og hadde lorgnetter i stålinnfatning på nesetippen. Stemmen skingret, og når hun ble sint, snakket hun fort så spyttet sprutet.

Der satt da de to fæle kjerringene og drakk brus, mens de skrek til James at han skulle hogge fortere og fortere. De snakket om seg selv også, om hvor nydelige de var. Tante Flesk hadde et speil i fanget, og hun kikket seg stadig i det. Og så sa hun med hes røst:

– Jeg rødmer og jeg dufter som en deilig rosenknupp!
Ja, bare se på fjeset mitt, og på min nesetupp!
Å, for et deilig silkehår, og runde, fine ferskenlår …
– For mye flesk, sa tante Slesk.
– Og slapp som en tulupp!

Og tante Slesk grep ordet, sa: – Du slår nok ikke meg!
For se hvor fin og fjong jeg er, det syns på langen lei!
Jeg stråler som en nyslått mynt
og selv om hylsteret er litt tynt …
Den andre sa: – Hold tåta, du
din spikertynne blei!

Min skjønnhet falmer aldri, selv i sol og sludd og regn.
Jeg tror jeg drar til Hollywood og viser mine bein.
Hver hovedrolle vil jeg få!
Slik stjerne aldri verden så!
– Du er som skapt, sa søster kjapt
– til rollen FRANKENSTEIN!

Stakkars James hogg og hogg i varmen. Svetten silte, armene verket. Øksen var sløv og altfor tung for slik en liten gutt. Og mens han drev på, begynte han å tenke på alle de andre barna rundt om i verden, og hva de kanskje gjorde akkurat nå. Noen kjørte sikkert trehjulssykkel. Noen plukket blomster ute i skogen. Og alle vennene han hadde hatt ved sjøen, lekte sikkert på stranda og plasket i vannet …

Store tårer tøt ut av øynene hans og trillet nedover kinnene. Han la øksen fra seg og lente seg mot hoggestabben og var fryktelig lei seg.

– Hva går det av deg? skrek tante Slesk og stirret på ham over lorgnettene.

James begynte å gråte.

– Hold opp øyeblikkelig og hogg videre, din dovne vesle slamp! bjeffet tante Flesk.

– Å, tante Flesk! hikstet James. – Og tante Slesk! Kunne vi ikke alle tre – vær så snill – bare for én gangs skyld – dra ned til sjøen med bussen? Det er ikke så veldig langt – og jeg er så fryktelig varm og sliten og ensom og lei meg …

– Jaså du, din late døgenikt! skrek tante Slesk.

– Gi ham ris! ropte tante Flesk.

– Det kan du ta og skrive opp! bjeffet tante Slesk og glodde olmt på James, og han stirret tilbake med store, redde øyne. – Jeg skal rise deg senere, når jeg ikke blir så plaget av varmen, sa hun. – Og forsvinn nå, så jeg slipper å se deg, ditt ufyselige vesle kryp, og la meg være i fred!

James snudde seg og flyktet. Han løp så fort han kunne til den borteste kroken i hagen og gjemte seg bak syrinene. Så la han hodet i hendene og gråt og gråt.