Per Olov Enquist

Legionærene

En roman om utleveringen av balterne

Oversatt fra svensk av

Nils Lie

Forord ved Åsne Seierstad

Det startet med et ubehag.

Av å gli ovenpå, gå utenom, ikke trenge inn. Ubehaget ved et overfladisk engasjement. En innprentet følelse av skam over lettvint soning.

Lettvint. Et ord som bare fortjente forakt i Per Olov Enquists vokabular. For ingenting, absolutt ingenting i hans liv, eller forfatterskap, handler om å gjøre det enkelt for seg.

Hvorfor hoppe over der bekken er grunnest?

Hvorfor velge ruten der hindrene er lave?

Når man kan bestige høyder. Når man kan snu hver stein. Når man kan gå inn i tåka.

Gå utenom, sier Bøygen i Henrik Ibsens diktverk Peer Gynt. «Gå utenom, Peer! Den er stor nok, heien.»

Stor nok, eller godt nok. Verken Peer eller Per Olov lar seg nøye med det jevne; de vil alltid videre. Peer lar seg lede av behag og fristelser. Per Olov dveler ved moralske dilemma og sitt ansvar som forfatter, reporter, samfunnsborger og medmenneske.

Ideen til dokumentarromanen Legionærene fødtes via et ubehag han ikke lot seg selv svinge utenom. Forfatteren var i 1966 i USA, der han solidariserte med borgerrettsbevegelsen, med den tredje verden, med kampen mot Vietnamkrigen. Han marsjerte mot segregeringen og rasismen i sørstatene mens spørsmålene hele tiden martret ham: Hvem marsjerer jeg egentlig for? For dem, eller for meg selv? Er jeg med, eller ser jeg bare på? En dag møtte han en amerikaner som hadde bodd i Sverige, og som plutselig og aggressivt utbrøt at svenskarna har världens enda transportable samveten, de åker runt som professionella moralister, de taler aldrig om sine egna moraliska konflikter. Transisteringarna. Baltutlämningen.

Det brant seg fast. Han hadde hørt om balterutleveringen siden barndommen: at man hadde sendt baltiske soldater som hadde flyktet til Sverige, til den visse død i Stalins leire for å holde seg inne med Sovjetunionen. De som hadde kjempet på tysk side under andre verdenskrig, ble betraktet som forrædere av Sovjetregimet.

Utleveringen ble et svensk traume. Det kom etter et enda større traume – nøytraliteten under andre verdenskrig – da Sverige nølende, og bare etter hvert, beskyttet dem som flyktet fra nazistene. Per Olov Enquist, eller undersøkeren, som han kaller seg i boken, lar seg sjokkere etter som han dukker ned i arkivene og i sak etter sak får lese hvordan jøder og kommunister som ba om å få komme inn, ble nektet adgang til landet som senere skulle se på seg selv som en moralsk stormakt – verdens eneste transportable samvittighet.

De var mennesker som senere skulle deporteres, brennes, drepes i konsentrasjonsleirer nær krigsskueplassene. Sverige ville at krigen skulle gå utenom.

Den svenske regjeringens dårlige samvittighet og redsel for å irritere Sovjetunionen, som hadde lidd enorme tap, skapte det nye traumet. De baltiske soldatene som hadde søkt tilflukt i Sverige da freden kom, ble deportert i januar 1946 under store protester fra flere lag i den svenske befolkningen.

Hva skjedde?

Det er dokumentaristens viktigste spørsmål. Først må han stable sammen fakta. Før man kan spørre hvorfor, må man spørre hva. Møysommelig leter Enquist etter hva som er sant, hva som er håndfast, hva som er beviselig. Ingen detalj er for liten til ikke å vende på den også. Han leser brev som aldri kom frem. Han besøker den nedlagte leiren. Han faster for å undersøke hvordan en sultestreik svekker kroppen. Alle som kunne minnes noe – huske noe spesielt, erindre en detalj – ble oppringt, besøkt og fulgt opp. Først i Sverige. Så i Sovjetunionen. Det er som om flytende nysgjerrighet renner gjennom årene hans.

Legionærene er et læreskrift i standhaftighet, innsats og tålmodighet. Enquists litterære kraft, hans presise valg av ord og rytme, er virkemidlet som gjør at jeg i dag, femti år etter publiseringen, lar meg rive med av en følelse av å være midt i handlingen. Dette betyr noe nå, det treffer nå. Jeg drives videre side etter side, fordi jeg vil vite og prøve å forstå hva som egentlig hendte.

Det slår meg ofte at det virkelige livet ofte overgår fantasiens univers. Det har mesteren Enquist vist oss gang på gang gjennom bøkene sine. Også her i storverket Legionærene, som skulle bli hans internasjonale gjennombrudd. En soldat som kjører en blyant gjennom øyet for å unngå deportering, kunne blitt overtydelig i en roman. Når det virkelig hendte, blir smerten min egen. Som om jeg for et øyeblikk mister synet i det som ikke lenger er et øye, men et blodig hull. Selvmordene. Den tapte kjærligheten. Amputert ungdomstid.

Nesten manisk forfølger Enquist sine karakterer gjennom boken. Han går bekymret til sengs for dem. Lever de? Overlevde de?

Han undrer stadig på om undersøkelsene hans er til skade for noen. Det bekymrer ham, han anonymiserer, han beskytter, men han fortsetter, for sannheten skal frem. Iblant holder forfatteren meg i hånden, han leder meg gjennom lesningen, viser meg hvordan han har gått frem, hvor han har lett, notatene han har skrevet, folk han har besøkt, men også hvordan han iblant kommer til kort, slik jeg selv ofte føler at jeg ikke når frem, ikke har forstått, ikke får vite nok. Har jeg tolket dette mennesket rett? Forstår jeg betydningen av ordene hans? spør forfatteren seg. Uten den tvilen, ingen sann undersøkning.

En reporters kardinalfeil er å bestemme seg for tidlig. Å tro han vet hvem han møter, før han møter dem. Noen slutter å lytte før de engang har begynt. I Legionærene stilte Enquist seg åpen, helt åpen. Han snudde og vendte på alt han hørte, ofte i angst for at han kunne ha misforstått, at noen kunne ha lurt ham, at noen ville føre ham bak lyset, eller enda verre: at han hadde lyttet til sine egne fordommer. Om han skulle mistenke seg selv for å ha forutinntatte meninger om en person, får vi vite det. Det gjør at jeg som leser selv kan være med å bedømme, å bli kjent med, å leve meg inn i andre menneskers liv, i en helt annen virkelighet enn i dag: mennesker i et land skvist mellom stormakter, i en tid mellom kriger og okkupasjoner. Forfatteren spør seg både hvordan det kan ha vært å være dem, og hvordan det kan ha vært å være de svenske ministrene som tok beslutningen om utleveringen.

Han er ikke dommer. Han feller ingen dom. Han er kun undersøkeren. Boken får dermed den eneste dommeren en bok kan ha: leseren.

Dømmer han seg selv?

Kan man tenke seg at skammen og hans hang til å sone for sine moralske lettvintheter forlater ham gjennom innhentingen av fakta?

Det er som om dokumentene frigjør ham. De er bokens egentlige hovedpersoner. For folks minner kan være overvurdert, preget av så mange lag av tilpasninger. Dokumentene, derimot …

Håndfaste fakta som kan etterprøves, og spørsmålet om hva som egentlig hender og har hendt er viktigere enn noen gang. Vi lever i en verden i en tid der det aldri tidligere har vært mer informasjon så enkelt tilgjengelig. Likevel kan vi ikke bli enige om dem. Falske fakta, falske nyheter, individuell sannhet. Man kan avfeie bevis med å si: Jeg tror ikke på det.

Per Olov Enquists undersøkelser gjorde at vi ikke kan se bort, svinge utenom. Han gravde seg ned i historien for å forstå fortiden og for å forstå sin tid. Uten fakta er vi i mytenes land. Å, som bokens undersøker hatet myter og rykter og lettvintheter. Men han gjorde også noe mer. Han beredet grunnen for fremtiden. Han insisterte på at vi trenger å vite hva som lå bak beslutningene i fortiden, noe som gjorde det mulig å se bakover med klarere blikk, men også skue fremover. Uten et oppgjør med, og soning for, fortidens feil har vi ingen sann fremtid. For aller først må vi vite.

Spørsmålene hans og hans følelse av ubehag førte også til et dypere, eksistensielt spørsmål: Hvordan ble jeg denne personen som jeg ser i speilet? Er mitt engasjement ekte, er det moralsk rett? Hva gjør jeg med livet mitt?

Om Per Olov Enquist ble bedt om å se bort og gå utenom, om venner sa at det er godt nok nå, da fortsatte han rett på. Godt nok ble aldri hans mal.

Ved nitidig å gå gjennom fortiden, ved å snu hvert ark som uroet ham, gjorde han oss rede for resten, for det som ligger foran oss. For fremtiden. Deri ligger bokens storhet.

Åsne Seierstad

August 2018

Per Olov Enquist om Legionærene

Dette er en roman om utleveringen av balterne, men hvis benevnelsen «roman» virker støtende på noen, kan den erstattes med «reportasje» eller «bok». Jeg har forsøkt å holde meg eksakt til virkeligheten, selv i små og betydningsløse detaljer: har jeg mislykkes, beror det mer på manglende evne enn på intensjon. De hendelser som beskrives, har funnet sted, de personer som forekommer, eksisterer eller har eksistert, selv om jeg i mange tilfelle har vært nødt til å skjerme dem eller andre ved å bruke fiktive initialer.

Jeg har valgt ikke å gjøre rede for kilder og belegg side for side. Men til grunn for denne roman ligger like fullt et meget omfattende kildemateriale. Foruten alt som har vært trykt og skrevet om denne utlevering, bygger jeg også på et stort utrykt materiale: dokumenter, dagbøker, brev og hemmelig-stemplede redegjørelser. Til grunn for denne boken ligger imidlertid fremfor alt den lange rekken av intervjuer med de involverte og deres pårørende som jeg har hatt i Sverige, Danmark, England og Sovjet-Latvia i årene 1966 til 1968.

Jeg takker alle som har hjulpet meg i mitt arbeid, som har skaffet meg hittil ukjent materiale, som har kommet med viktige opplysninger. Mange av dem vil bli skuffet over det helhetssyn som fremgår av denne undersøkelsen, og over meg. Min hensikt var å gi et helt objektivt og eksakt bilde av denne politiske tildragelse som er uten sidestykke i svensk samtidshistorie. Det har, som det vil fremgå, ikke lykkes meg å gi et objektivt bilde. Jeg tror ikke det er mulig å gi dette objektive bilde.

Min hensikt har ikke i første rekke vært å reise et monument over en baltisk tragedie. Isteden har jeg, så inngående som mulig, villet beskrive et svensk dilemma.

PER OLOV ENQUIST

I

Sommeren

«Begge parter nekter å se historien slik som den virkelig er – som en floket og kaotisk prosess, hvor beslutningene ingenlunde fattes etter nøye fastlagte planer, men i forvirring og uklarhet, hvor ukyndighet, tilfeldigheter, slump og tåpelighet spiller en større rolle enn machiavelliske beregninger.»

ARTHUR M. SCHLESINGER JR.

1

Historien i kort sammendrag lyder slik.

I de to første ukene av mai 1945, i forbindelse med våpenstillstanden, kom et stort antall tyske militære til Sverige. De kom først og fremst østfra, fordi de under ingen omstendigheter ville overgi seg som krigsfanger til russerne. De kom fra de baltiske stater, særlig fra Kurland i Latvia, men de kom også fra Danzig i Polen. De var omtrent 3000 i tallet, og de ble straks internert. Blant dem befant seg et mindre antall baltere, som dels frivillig hadde latt seg verve i den tyske hær, dels var blitt tvangsmobilisert.

De baltiske legionærene kom to veier. De kom fra Kurland til østkysten av Gotland og fra Danzig over Bornholm til Ystad i Skåne. En eneste av dem kom med fly. Han landet i nærheten av Malmö og begikk åtte måneder senere selvmord på kaien i Trelleborg. Til sammen var de 167 mann, derav 7 estlendere, 11 litauere og 149 lettlendere. De var alle i tysk uniform.

De som kom til Gotland, ble internert i en forlegning like utenfor Havdhem og ble i begynnelsen av oktober sendt via Rinkaby til en oppsamlingsleir i Ränneslätt ved Eksjö i Småland. Ystad-kontingenten ble ført til Bökeberg og etter to uker til Ränneslätt. I november kunngjorde regjeringen at alle skulle utleveres til russerne. De internerte protesterte da med sultestreiker og selvmord, og dette forsinket utleveringen til i januar 1946. Den 25. januar 1946 ble disse baltiske legionærer utlevert til Sovjetunionen. Gruppen var da skrumpet inn til 146 mann. Fartøyet som førte dem bort, het «Beloostrov». De 21 mann som ikke ble utlevert, var enten døde, hårdt såret, syke eller for avkreftet til å kunne transporteres; noen var blitt frigitt også av andre grunner.

Tiden i Sverige omfatter i alt åtte måneder. Dette er i all korthet hele historien.

Situasjonen, som preliminært kan kalles «balter-utleveringen», oppstår egentlig ikke i mai 1945, men langt tidligere. Situasjonen tilspisses imidlertid raskt utover høsten 1945, får en tilsynelatende kulminasjon i november 1945 og ytterligere en i januar 1946. Den opphører selvfølgelig ikke der, ettersom den så sent som i 1968 fremdeles eksisterer og forandres. Situasjonen kan ikke beskrives i sin helhet, den kan ikke behandles objektivt, muligens saklig, og den forandres uopphørlig, avhengig av hvordan man vil bruke den. Denne boken handler om et utsnitt av balter-utleveringen, tidsperioden 1945–1968.

Til Gotland kom de første 5. mai, men de fleste kom noen dager senere. Til Katthammarsvik kom de natten til 9. mai, båten var en halvt havarert fiskerbåt på seks meter, man hadde greid å ta seg inn til den lille havnen samtidig som en annen lettisk båt landet en kilometer sør for fiskerleiet. De to kom nesten samtidig, det var sent på kvelden, og havnen var tom for folk. Man slo av motoren, og båten gled stille til kai. En enslig lyspære var tent ved havnen, og i skjæret fra den så mennene i båten skygger av hus og hist og her noen opplyste vinduer. Tyve år etterpå er deres erindringsbilder vage og diffuse, bare utydelige inntrykk er igjen. «Vi var trette.» «Det var en slags havn, eller et fiskerleie.» «Det var sent på kvelden, det kom svenske soldater.»

Den andre synsvinkelen, den svenske, er litt tydeligere. Båten lå nå stille ved bryggen. På dekk sås mørke skikkelser, de hadde uniformer. Det var tyske uniformer. Ingen våpen var synlige. På kaien sto nå noen mennesker, en eller annen ropte noe til dem i båten, på tysk. Det kom svar.

Båten lå lavt i vannet, den lot til å være sterkt ramponert. Etter et kvarters ventetid kom de svenske soldatene. Den første som kom, la fra seg sykkelen, gikk ut på kaien, kikket på fiskerbåten, så mennene i uniform, betenkte seg et sekund og ropte så med høy og klar stemme: «Halt!» Bak seg hørte han en svak knising, snudde seg ubesluttsomt og så de andre komme.

Man begynte å føre flyktningene i land.

Mennene ombord var ubarberte, men ikke fullstendig utmattet. De fleste av dem påsto at de var tyskere. Tre sa seg å være lettlendere. Noen registrering var det ikke tid til. Soldaten som hadde ropt «Halt!» var fra Sigtuna, han har forøvrig ingen spesielle minner om hendelsen. Fiskerbåten ble neste dag ført til et annet sted.

Den lettiske oberstløytnant Karlis Gailitis kom i en båt til Slite og ble tilbudt av landsfiskalen der å bli behandlet som sivil flyktning. Gailitis insisterte imidlertid bestemt på å bli registrert som militær og bli behandlet etter sin grad. Han ble da sendt til interneringsleiren i Havdhem, registrert som militær.

Det blåste hele dagen den 9. mai på Gotlands østkyst, vindstyrke 3 på Beauforts skala, det var klarvær og sol, utpå kvelden grugget det til fra øst, og vinden økte. Sent på kvelden ble det notert frisk bris fra nord. Klokken 23.15 så besetningen på Faluddens fyr et nødbluss ute fra Faluddens rev, det var natten til 10. mai, og det hadde vært fred i snart to døgn. Blusset var svakt, men vedvarende, et lite lyspunkt i blesten og mørket, det var ikke vanskelig å skjønne at noe hadde hendt. Man tok en losbåt og gikk ut.

Sjøen var grov, det ble en strid tørn, men man hadde ikke tatt feil. I lyset fra lommelyktene så man at to båter sto på revet. Den ene så ut til å være en taubåt, den var i elendig forfatning, umalt og skamfert. Men i stavnen kunne man lese et navn: «Gulbis». Den andre båten var en motordrevet lekter. Den var om mulig enda verre skadd, den lå meget dypt, dessuten med langsiden mot revet, men den sto ikke på. Den hugg voldsomt, og på dekk kunne man se noen skygger som krampaktig holdt seg fast i hverandre og i en halvt sønderslått rekke.

Blusset kom fra stavnen på taubåten. Og plutselig krydde det av mennesker på taubåten, den var ikke stor, men det måtte være over hundre mann ombord. De var alle i uniform. De talte tysk, de ville i land, de sa at de hadde mange sårede med seg.

De pekte mot lekteren: noen av skyggene der lå på dekket, sårede, døende eller døde. Ingen lot til å ense dem. De andre klamret seg til rekken og stirret hutrende på losbåten som prøvde å legge til. Temperatur: + 3.0 grader. Hard nordostlig vind.

De fikk slengt en trosse til lekteren. Den første som hoppet over, var en tysk offiser, han satte seg straks akter i losbåten og nektet å flytte på seg. Han så forfrossen ut.

Losbåten gikk ut klokken 23.20, fikk ombord de første klokken 00.20 og kom i land med den første puljen presis klokken 1.30. I morgentimene hugg lekteren stadig voldsommere mot revet, det var tydelig at man måtte konsentrere seg om den før den sank. Folkene på taubåten fikk vente. Utpå morgensiden dreide vinden plutselig om til nord, sjøen ble meget krapp, og klokken 4.00 tok lekteren en siste overhaling og sank. En stor del av utrustningen fulgte med, men ingen mennesker omkom. Klokken 5 var alle fra begge båtene i land, da var det fullt dagslys; det blåste fremdeles hardt, og alle frøs forferdelig; det lå en gråkald dis over hele kysten.

De hadde påkalt hjelp, og hjelp var kommet. Nå ble det sørget for husly, noen telt, de fikk sove, de fikk mat. Taubåten ute ved revet virket nå meget liten, nesten skjult av brottene, svart og ubetydelig. Den kom til å stå på revet ennå noen uker, for ingen hadde tid til å berge den.

De hadde funnet taubåten i Ventspils (Windau) i Kurland for to døgn siden, og nå hadde den utspilt sin rolle for alltid.

Da man holdt opptelling på soldatene fra vrakene, kom man til tallet 150, nøyaktig. Opprinnelig hadde de vært flere; en av offiserene fortalte at man dagen før hadde lempet overbord 33 døde. «Det er mulig at det blant dem var noen sårede også.»

På spørsmål om hvorfor det hadde skjedd, sa han at vinden var meget hard, at lekteren lå lavt, at sjøene ustanselig slo over båtene og at de hadde sjøen på tvers med den kursen de var nødt til å holde.

Vindstyrken på østkysten av Gotland svingte 9. mai 1945 mellom 3 og 5 på Beauforts skala. Vinden var nordlig til nordostlig.

Åtte av soldatene erklærte at de var lettiske statsborgere. Fire av dem var offiserer, fire var unge gutter, seksten–sytten år gamle.

De unge guttenes historie er den enkleste å gjengi.

De ble tvangsutskrevet til den tyske Wehrmacht i august 1944. De slapp å gjøre fronttjeneste fordi de bare var seksten år, ikke hadde fått militærutdannelse og knapt kunne håndtere et våpen. De fikk tjenstgjøre bak fronten, i Luftwaffe.

I mars 1945 kom de til Ventspils ved kysten. Da var alt et kaos, Kurland var en «lomme» som stadig ble klemt tettere sammen, alle retrettveier vestover til lands var avskåret for måneder siden, alle havner fulle av fiskerbåter, vrakgods, senkede fartøyer, etterlatt materiell, flyktninger. Mange lettlendere hadde gode grunner til å flykte, også de sivile, ettersom mange hadde samarbeidet meget intimt med tyskerne under okkupasjonen. Mange hadde ikke grunn til det, men flyktet likevel, alle var redde for russerne. De fleste av dem som var i uniform, forsøkte å flykte. Noen greide det også.

For dem som var seksten år og var blitt tvangsutskrevet til tysk krigstjeneste, var det flere alternativer. For et par av dem sto skogene som den rimeligste løsning. Det tyske propagandaapparat hadde helt til det siste fungert meget effektivt, det var høyst tillitvekkende, og det hadde sagt at retretten bare var midlertidig. Tyskerne ville komme tilbake.

Den 8. mai, midt på dagen, fikk de vite at tyskerne hadde kapitulert. Det var et sjokk, de hadde håpet på at tyskerne kom igjen. Nå var håpet ute, og en ny realitet tok form: russerne var bare på noen timers avstand.

De gikk ned til havnen. Den var nå nesten tom; bare et eneste fartøy lå igjen. Det var en taubåt som en gang måtte ha vært en fiskerbåt, men var bygd om. Den het «Gulbis». Det røk svakt fra byssen, havnebassenget var fullt av vrakgods, halve skroget av et senket fartøy stakk opp, rundt omkring fløt planker, oljefat, døde fugler, en mann lå i sjøen med ansiktet ned: en uvirkelig stillhet preget det hele.

«Gulbis» lå langs en halvt sønderskutt kai. Tyske soldater holdt på å gå ombord, tilsynelatende uten hastverk. Det var ikke lenger noe valg. Guttene stilte seg bakerst i raden, de kom ombord, de var de siste, de hadde tyske uniformer og våpen. To timer senere forlot båten Ventspils. Det var klokken 20.00 den 8. mai 1945.

Da de kom ut i åpen sjø, så de at de ikke var de eneste. De var de siste, men andre var også på vei. Foran dem, med kurs sydvest mot Tyskland, lå en lang rekke skip og fartøyer, de fleste ganske små, men også en meget stor passasjerbåt. Det må ha vært femti fartøyer, kanskje flere. De satt på dekk og så silhuettene av båtene bli utydeligere, mens skumringen senket seg over Latvias fastland som de ikke kunne se mer. Så falt mørket på, de styrte inn i tåke, de hørte ikke en lyd utenfra. Om natten slo den ene motoren klikk, men de fikk den i gang igjen.

Da morgenen kom, så de ingen av de andre fartøyene. Ved 9-tiden hørte de plutselig voldsomme detonasjoner i sør, så røk og ildglimt. En time senere så de et russisk marinefartøy i horisonten, med nordlig kurs. Det så ut til å være en motortorpedobåt. De stanset motorene og lå stille. Motortorpedobåten forsvant uten å ense dem. Klokken 3 om ettermiddagen så de neste fartøy.

Det var en stor lekter, den lå stille, den hadde øyensynlig maskinskade, og sjøene brøt over den gang på gang. Ombord var det tyske soldater, det kan ha vært femti mann. Dessuten var det også endel sårede. De var blitt beskutt av russiske marinefartøyer, hadde fått flere treff, mange var blitt drept, men russerne hadde satt etter de andre og ikke vøret dem mer.

De kastet en trosse over til lekteren og tok den på slep. Og nå endret de kurs: mot Gotland. Lekterens babords motor fungerte ennå, selv om den fusket, og den hakket og gikk helt til en time før de skimtet den svenske kysten. Etter hvert ble sjøen grovere, og situasjonen ble stadig verre for lekteren, som var tungt lastet og lå dypt. Fra taubåten så de hvordan mannskapet på lekteren med jevne mellomrom slepte kropper bort til rekken og lempet dem i sjøen.

Klokken 20.00 fikk de Gotlands kyst i sikte. De så et fyr og styrte mot det. De nådde land ved 23-tiden. Taubåten ble satt på grunn. Det var sent på kvelden, det blåste kuling, sjøene slo inn over dem, de frøs og hakket tenner, og nødbluss ble tent.

De som kom til Gotland, var ikke de første som kom fra øst. De sivile kom først.

Om strømmen av sivile baltiske flyktninger til Gotland det siste krigsåret finnes det mange gode og sanne historier: om flåter av småbåter, finansiert fra svensk hold, om «kirkens lille rederivirksomhet», om små papirlapper med opplysninger og posisjonsangivelser, levert av anonyme og hemmelighetsfulle menn, om hvordan marinens depotskip lå utenfor Gotland og furnerte småbåter med bensin, om hvordan 30 000 flyktninger ble hentet over. Noen var nazister, noen var meget konservative, noen hadde samarbeidet med tyskerne, mange var bare redde for russerne, noen hadde meget å være redde for, andre hadde ikke stort å frykte, mange var intellektuelle, de fleste var vanlige arbeidere, for noen var flukten den eneste mulighet, de fleste flyktet uansett. Den beste av alle historiene, den er også sann, handler om hvordan Svenska Kyrkan og Svenska Flottan i godt samarbeid høsten 1944 brakte over 700 baltere på fjorten dager. Den fikk undersøkeren under taushets løfte, og den kan ikke gjengis.

I hvert fall: de kom over. De inngår i spillet på den måten at det i 1945 var godt og vel 30 000 baltere i Sverige, at de levde i frihet, at de kunne gjøre sin innflytelse gjeldende. Da den siste lille bekken av flyktninger kom i mai 1945, militærbalterne, var de ikke de første.

De kom langs hele Gotlands østkyst, i småbåter. De fleste av dem var tyskere. Klokken 8 om morgenen 11. mai 1945 var 542 tyske militære tatt hånd om på Gotland. Blant dem var «et mindre antall» av baltisk nasjonalitet.

De ble alle ført til interneringsleiren ved Havdhem på Gotland. Mottagelsen var meget god. «De svenske offiserene var meget vennlige, noen kunne tale tysk, de sørget vel for oss og lovte snart å sende oss til den britiske sonen.» Man «underholdt seg hyggelig» med de svenske offiserene. De tyske offiserer ble kjørt i biler, de menige i busser. Stemningen var god.

Søndag 13. mai begynte strømmen å tynnes ut. Om aftenen den 13. kom fjorten tyske militære til Gotland, de strandet ved Storsudret, de hadde rodd i en skrøpelig livbåt helt fra Kurland, og de var svært forkomne. De ble tatt hånd om og kom seg fort. De ble sendt til Havdhem. Tre av dem var baltere.

Tirsdag 15. mai kom den aller siste gruppen. De kom i en gummibåt og landet ved Grynge i Gammelgarn. I båten var det syv mann. De hadde padlet helt fra Latvia, de var alle militære. De ble først sendt til undersøkelse på Lärbro sykehus.

En av mennene var i femogtredveårs-alderen. Han hadde lyst, bakoverstrøket hår, klare, dyptliggende øyne, han talte utmerket tysk, men påsto at han var lettlender. Han fulgte nøye med i alle detaljer ved registreringen, kom i samtale med flere av de svenske legene, var meget høflig, på en sympatisk og diskret måte, og smilte ofte.

Han oppga som sitt navn Elmars Eichfuss-Atvars.

Han hadde ikke fått varig mén, og med sin gode fysikk kom han seg fort. Han påsto at han var lege. Et par dager senere ble han sendt til leiren i Havdhem, han ble registrert sist av de syv, han var den siste av dem som kom over havet, det var den 15. mai 1945, ved Grynge, Gammelgarn, på Gotland.

2

Fra «lommen» i Kurland kom 167 estniske, lettiske og litauiske soldater til Gotland. I den totale forvirring den første tiden ble mange av dem erklært for sivile; de ble sendt til sivile forlegninger og snart sloppet fri. Man kan si: de som virkelig gikk hardt inn for å bli erklært sivile, de hadde hell med seg, og om flere hadde forsøkt, ville det formodentlig ha lykkes for dem også. Av de baltiske militære som kom til Gotland, ble bare 41 internert som soldater.

167 minus 41 blir 126. Disse 126 kom til Ystad i Skåne.

De hørte til den 15. lettiske divisjon. Det var en avdeling som besto av dels frivillige, dels tvangsmobiliserte; i noen beskrivelser kalles den en «SS-avdeling», i andre ikke. Benevnelsen spiller i dette tilfelle ingen rolle: det dreide seg i hvert fall ikke om en regulær SS-avdeling. Den var dårlig utdannet, hadde tildels dårlig militært utstyr. Bedømmelsen av balter-utleveringen avhenger til en viss grad av hvordan man ser på disse lettiske SS-legionærer.

Historien om de lettiske SS-avdelinger er lang og komplisert. I Latvia hadde tyskerne opprettet et formelt «selvstyre» under ledelse av lettiske kollaboratører; tross det diktatoriske styret under Ulmanis i 1930-årene hadde den lettiske fascisme aldri vært særlig sterk, men da russiske tropper rykket inn i landet i juni 1940 og holdt det besatt til juli 1941, slo stemningen om. Mange hilste tyskerne som redningsmenn, og tross det tradisjonelle lettiske tyskerhat (først og fremst rettet mot de tyske baltere i landet) hadde tyskerne ingen vanskelighet med å finne frivillige samarbeidsmenn da russerne var fordrevet. Våren 1943, etter Stalingrad, ble det under iherdig agitasjon opprettet vervings-sentraler i Riga for den «Lettiske SS-Legion». Den lettiske avisen Tevija ble det viktigste propaganda-organ, og der kunne lettiske samarbeidsmenn fritt agitere for «de baltiske folks plikt til å hjelpe de tyske soldatene med å vinne kampen for et Nytt Europa».

Men vervingskampanjen mislyktes i praksis, og utpå høsten var den lettisk-tyske administrasjon nødt til å gripe til kraftigere metoder. Den første mobiliseringsordren ble utstedt 24. november 1943. Den kom til å bli fulgt av flere. I alt ble 21 årsklasser utskrevet, og hele antallet av lettlendere i tysk krigstjeneste ble 146 610 mann. Man regner med at omtrent 30 % av disse ble såret, drept eller rapportert savnet.

Graden av frivillighet?

Her er det vanskeligere enn noensinne å generalisere. Blant disse lettlendere i tysk krigstjeneste var det visse grupper som tjenstgjorde i politiavdelinger bak fronten. De drev med opprensninger og utrensninger, og deres historie er ikke tiltalende; de fleste var frivillige. Når det gjelder dem som fikk fronttjeneste, ligger saken annerledes an. De aller fleste av offiserene var frivillige, en absolutt majoritet av de menige var tvangsmobilisert. Det er kanskje mulig å gjøre en lignende ideologisk distinksjon som man finner i lettiske historiebøker, utgitt i vest: «En del av offiserene var pro-fascister som helt til det siste trodde på tysk seier, men flertallet av avdelingene var antinazistisk innstilt.»

For de soldater som ble innkalt, sto valget mellom innrullering i de lettiske SS-legioner eller arbeidsleir. Etterhånden ble tonen skjerpet, og den siste krigsvinteren ble det foretatt visse henrettelser for å statuere eksempler for de motstridige. Disse henrettelser var imidlertid relativt sjeldne.

Det bør tilføyes: til det psykologiske bildet hører at det hovedsakelig var lettlendere som administrerte mobiliseringen. Ikke i noe annet okkupert land greide tyskerne i den grad å mobilisere befolkningen, og dette faktum skyldes ikke bare det press som tyskerne øvde, men også de tysk-vennlige lettlendere, hvorav mange siden flyktet vestover.

Enda en gang: de som kom til Sverige, var ikke alle kollaboratører. Det var samarbeidsmenn blant dem. Det er umulig å fastslå graden av frivillighet for de lettiske legionærene. Det er umulig å foreta en generell politisk bedømmelse av de sivile som kom.

De lettiske legionærer som kom til Sverige fra Bornholm og Danzig, hørte alle til den 15. lettiske SS-divisjon.

Høsten 1944 var den 15. lettiske SS-divisjon på det nærmeste stridsudyktig: den var slått og revet opp, den trengte til å reorganiseres. Den ble trukket tilbake til Tyskland. Den 25. september 1944 innskipet den seg i Latvia og ankom til Danzig den 28.

Etter dette er divisjonens historie kaotisk og full av motsigelser. Det ser ut til at den langsomt oppløste seg i stadig mindre enheter og fraksjoner. Noen av dem ble satt inn ved fronten, andre synes mest å være brukt til planleggings- og organisasjonsarbeider eller befestningsanlegg. I dagbøkene er det lett å følge de vilkårlige og forvirrede forflytninger. September: Konitz. Oktober: Sophienwald. I midten av oktober: en gruppe offiserer til Praha, på et fortsettelseskursus, for det meste i Josefstadt. November og desember: stasjonering i Sophienwald. Januar: Trembor. Februar: små forflytninger, stadig nærmere kysten: Nackel. Slutten av februar: en del av divisjonen omringet i Thorn.

Den lettiske løytnant P, som 13. januar 1945 hadde valgt seg ut en fin araberhest i Trembor, tok seg i de følgende ukene ofte rideturer i det lett snedekte terrenget her i det nordlige Polen. 25. januar ser han et rådyr, 28. januar driver han jakt til hest hele formiddagen, men uten hell. «Tre vakre rådyr sprang imidlertid forbi på avstand.» Om aftenen noterer han: «Atter urolige tanker.» Dagen etter rir han ut igjen; om ettermiddagen tar han farvel med sin kone (de har vært gift et halvt års tid) og skriver at hun denne gang tok avskjeden rolig; kvinnen er gravid og har tenkt å søke seg et eller annet tilfluktssted i nærheten av Berlin. Neste morgen drar han på jakt, og siden arbeider han med en organisasjonsplan for avdelingen. «Meget nedtrykt tilsinns.» Han noterer videre: «Dovner meg hele dagen. Vi lytter til frontnyhetene. Store tap for vår lettiske divisjon. Et av våre batterier skal ut igjen til fronten.»

I begynnelsen av februar blir situasjonen stadig mer fortvilet. «Opprørende nyheter. Russerne alt i Koniza.» Om aftenen 11. februar noterer han «en bra middag og et glass øl», men så kommer det drepende slag. Etter ordre fra høyere hold skal hans batteri avstå alle sine kanoner til en annen avdeling. Den 12. februar: «I morges ble kanonene overlevert. Hva skal vi nå gjøre?» Samme kveld steller de til en fest, alle de lettiske offiserene er med. «Kaptein Abolius skyter i luften i fylla. Det er vanskelig å holde styr på de berusede.»

Araberhesten har han imidlertid fremdeles. Han rir sine turer mens russerne klemmer knipetangen sammen om Trembor og Danzig og til slutt fullbyrder omringingen. I dagboken nevner han ofte sitt «tungsinn». Men rideturene er kjærkomne. Om kvelden 17. februar rir han ut til standplassen Raduna, det er mørkt, men landskapet er hvitt og han ser veien. På hjemveien blåser det opp, han beskriver stormen, den piskende tørre sneen, hesten. «Et storartet ritt i snestormen.» Det er siste gang han rir.

De siste dagene av februar sto russerne bare noen kilometer fra Sophienwald, det var ingen annen mulighet enn retrett. Den 3. mars fikk de ordre om å forlate Trembor; hvis dette fortsatte, kom de snart til å være ute av Polen. De retirerer under stadige flyangrep. Den 19. mars går den lettiske SS-divisjon definitivt i oppløsning; seksjonene spres og inngår i tyske avdelinger, mens russerne med voldsom kraft presser på vestover.

Den 25. mars trasker noen etternølere av den 15. divisjon gjennom Danzig.

Byen var hardt bombet, røken drev i gatene, husene var rasert eller brannherjet, og i dagbøkene står det stadig å lese om håpløshet, fortvilelse, angst. Hist og her fantes små uskadde områder, men ellers var alt ødelagt. Det var vår, trærne hadde ikke sprunget ut ennå, men luften var lun og mild. Det lå døde overalt, ingen hadde tid til å begrave dem lenger. På veggene sto rablet sentenser med store bokstaver: SIEG ODER TOD.

De gikk gjennom byen, her hadde de intet å gjøre, og russiske fly angrep alt i ett. I lyktestolpene hang mennesker som dinglende dekorasjoner, det var alltid soldater. Rundt halsen hadde de plakater, de var desertører, skutt og hengt opp eller bare hengt. Det var ikke til å unngå å se dem.

De slo leir ved en landsby som heter Heubude (noen steder er den stavet Henbuda). Om aftenen 26. mars satt de alle nede ved stranden, med Østersjøen foran seg. Russiske fly stupbombet Danzig, hele horisonten mot sør var dekket av eksplosjonene.

De forsøkte å beskrive hva de følte.

«Det dundrer og brenner på alle kanter. Jeg skriver dette midt på natten, vi sitter urolige tilsinns på stranden og øyner ingen utvei.»

Danzig var Polens største havn. Den var den siste og viktigste retrettveien for de sivile og militære flyktninger som var blitt avskåret av den russiske offensiv. Innpå en million mennesker var nå stuvet sammen i Danzig. Det tyske hovedkvarter erklærte at «hver kvadratmeter av området Danzig–Gotenhafen må forsvares til det siste». Et tungt bombeteppe lå over byen.

Etter dette er det flere versjoner av forløpet. De eksakte hendelser er ikke uten betydning, for siden kom det til å hete seg at balterne var desertører fra den tyske hær.

En av versjonene er forholdsvis enkel. Den lyder slik.

Om morgenen 27. mars dro den lettiske SS-avdeling til munningen av Weichsel. I nattens løp hadde en av deres offiserer ad omveier fått kontakt med kapteinene på tre lettiske fartøyer som lå for anker på reden; de hadde transportert tyske styrker fra den avskårne «lommen» i Kurland. Siden hadde de blitt liggende flere uker i Danzig, og nå befant de seg i en annen «lomme». Fartøyene het «Alnis», «Augusts» og «Potrims», de var gamle elvebåter, nesten utrangert, men de kunne ennå komme til nytte. Etter noen timers forhandlinger gikk man med på at det lettiske detasjement fikk innskipe seg, og samme dag, den 27. mars ved 12-tiden, lettet fartøyene anker og gikk sammen med en tysk konvoi vestover, eventuelt med kurs for Flensburg.

Som man ser, er forløpet relativt ukomplisert: tyskerne gjør ingen vanskeligheter, det dreier seg ikke om desertering, men om et legitimt forsøk på å redde så mange som mulig ut av en omringet lomme.

Det er mulig at denne versjonen er den korrekte. Den støttes av det faktum at Danzig ble inntatt av russerne 27. mars, altså samme dag avseilingen fant sted. De trengte inn i byen natten før, det raste harde kamper da og i morgentimene; utpå dagen fikk de preg av opprensingsaksjoner. Om ettermiddagen hadde de russiske styrkene kontroll over byen.

Balterne synes å ha vært de absolutt siste som greide å redde seg ut av Danzig.

Den andre versjonen ser slik ut.

Ved den lettiske avdelingen var det en lege som het Janis Slaidins. Han var kommet til avdelingen 8. januar; tidligere hadde han gjort tjeneste i Kurland. Han var militærlege, en mann med et langt, kraftig ansikt. Etter at den lettiske avdelingen (som nå var skrumpet inn til 185 mann) hadde slått leir ved elvemunningen, opprettet han sin legepost i et halvt sønderskutt feltlasarett. Sent på natten 26. mars banket det på døren til feltlasarettet, og avdelingens sjef kom inn. Han var, som de andre, lettisk statsborger, han het Ernests Kessels og var kaptein. Ifølge de fleste vitneprov var han «en energisk mann». Nå hadde han også god bruk for sin energi, for de var omringet, russerne presset på, og de hadde ikke tillatelse til å forlate området.

– Alle stridsdyktige menn er forbudt å forlate Danzig-lommen, fortalte han den natten. – Alle våpenføre i tysk uniform skal bli, og de eneste som kan evakueres, er syke og sårede samt kvinner og barn. Alle andre må bli. Vi skal øyensynlig slåss til det siste.

Slaidins husker godt den kvelden: i nord havet, mørkt og stille, i sør flammer og ildglimt langt borte, i vest dumpe drønn av eksplosjoner. Uavbrutte detonasjoner, og svakt bølgeslag fra sjøen. Det er det eneste situasjonsbilde han vil ut med, det kommer motvillig og reservert. Han virker ikke som noen poetisk mann.

De diskuterte lenge den natten, på trappen til lasarettet, i mørket.

– Det er en mulighet, sa Kessels til slutt. Og det er den at De som lege sykmelder hele avdelingen og at vi får tak i transportmidler. Det er omtrent hundre og førti mann, det lar seg gjøre. Transportmidlene blir det verre med.

De talte en stund om risikoen. De hadde nylig kommet gjennom byen. Der hadde de sett hengte desertører, avskrekkende innslag i bybildet. De hang med gapende munner, hvite gapende ansikter.

– Det er en risiko, sa Kessels, men vi må ta den. Vi må slutte oss til resten av arméen. Ellers blir vi russiske fanger før to uker er gått.

Tidlig neste morgen fikk man øye på tre lettiske fartøyer i Weichsel-munningen. De var alle tre dampbåter, beregnet på elvefart, ille medfart; de hadde vært brukt til å frakte tyske tropper fra Kurlandslommen, de lå for anker, og den lettiske besetningen var fremdeles ombord. En mann ble sendt ut for å forhandle. Det var en mulighet.

Janis Slaidins, nylig uteksaminert lege i tysk krigstjeneste, skrev den dagen ut hundre og førti sykmeldinger til like mange lettiske menige og offiserer. Noen måtte gå med armen i bind, andre måtte halte, andre måtte se syke og forkomne ut. Båtene la til ved en kai, utklareringen skjedde ved en tysk havneoffiser. Kessels la bunken av sykmeldinger på bordet foran ham, og de begynte å gå igjennom papirene. Etter et par minutter ble de avbrutt av et russisk flyangrep. Da ble det slutt på formalitetene. Samtlige soldater ble skysset ombord i fartøyene som for full fart sto ut fra elvemunningen.

Ingen av båtene ble truffet. Papirene ble igjen, for alltid.

Historien om sykmeldingene bekreftes neppe av de dagbøker som finnes; noen av legionærene synes vagt å kunne bekrefte den når de blir utspurt, andre stiller seg helt uforstående. Senere, utpå høsten, kom man ofte i svensk presse-debatt til å fremstille de baltiske legionærer som «desertører», hvilket eventuelt ville gi dem en annen folkerettslig stilling. Det er mulig at avreisen fra Danzig kan karakteriseres som desertering. Snarere var den et dristig kupp som lyktes.

De forlot elvemunningen ved 13-tiden den 27. mars. De hadde ikke kompass, ikke sjøkart, og kull hadde de bare til noen timers kjøring. De forsøkte å navigere ved hjelp av lommekompasser, men de ble påvirket av jernskrogene. Om morgenen den 28. var de i åpen sjø, og land var ikke i sikte. Det var stille vær. Det minste fartøyet, «Augusts», hadde fått maskinskade etter bare fem timer; passasjerene ble tatt over i de to andre fartøyene, som fortsatte.

De fyrte med alt det treverk de kunne hugge løs ombord.

Vitneutsagnene om ferden er svevende og uklare. Bare offiserene fikk være på dekk, de menige var låst inne under dekk. Det er mulig at den opprinnelige destinasjon var Flensburg. Midt på dagen den 29. mars fikk man landkjenning i vest. Det var ikke Tyskland, ikke Sverige, men et stykke Danmark. Det var Svaneke fiskerleie på Bornholm, som tyskerne holdt besatt.

Der ble de i fire døgn, meldte seg for den tyske kommandanten og fikk ordre om å seile til Rønne, den største byen på Bornholm. Den 4. april gikk de ut og så på byen om kvelden. Deres SS-emblemer synes ikke å ha vakt begeistring hos danskene. «Danskene opptrer ikke sympatisk mot oss.» De bor på hotell, to i hvert rom. De har det fint. «Vi spiser pisket dansk fløte og herlige kaker.»

De kom til å bli på Bornholm over en måned.

Tiden på Bornholm kom til å medføre at bedømmelsen av de baltiske legionærers status ble komplisert. Senere, høsten 1945, kom mange til å hevde at de slett ikke kom fra Østfronten, men fra vestfronten. De tyske styrkene som flyktet til Sverige, ble jo sendt tilbake etter enkle og lettfattelige prinsipper: de som kom fra østfronten, ble sendt tilbake til øst, til russerne, de som kom fra vestfronten, ble sendt til vest.

Og de som kom fra Bornholm?

Bornholm hørte til Danmark. Danmark ble befridd av de britiske styrker, og tyskerne i Danmark kapitulerte den 5. mai. Men Bornholm ble befridd av russiske styrker, og tyskerne på øya gjorde motstand lenge etter 5. mai. Bornholm ble erklært for å «høre til den russiske interessesfære».

Balterne kom fra østfronten til Bornholm og siden til Sverige. Problemet ble løst med et enkelt grep av de svenske myndigheter. De ble betegnet som flyktninger fra østfronten.

Tiden på Bornholm var fredelig og kjedelig. Dagbøkene er fulle av uvedkommende detaljer. «Atter en vakker vårmorgen. Vasket meg grundig i badekaret. Vi spiser igjen dansk vispet fløte.» «Dagene tilbringer jeg for det meste liggende.» En tyveårs menig lettisk soldat beskriver inngående noen ting han har skåret i tre, og legger til: «Å selge dem her på øya går nok ikke, for ingen vil ha noe med oss å gjøre. Det kommer av uniformene.» Den 20. april «deltar vi i kommandantens feiring av Førerens fødselsdag». I midten av måneden ble kaptein Kessels sendt til København for å få ordrer, samtidig drar løytnant Raiskums til Tyskland for å få orientering. Man er nå meget usikker på hva de videre operative oppdrag skal bli, og krigens slutt rykker stadig nærmere. Raiskums og Kessels vender tilbake, begge med direktiver om at styrken skal bli på Bornholm inntil videre. Om kvelden 4. mai verserer det «alvorlige rykter om fred». Den 5. mai om morgenen våkner de og oppdager plutselig at hele øya er flaggsmykket. Tyskland har kapitulert.

Om kvelden 6. mai skriver løytnant P i sin dagbok: «Vi sitter på fartøyene og venter på engelskmennene. Det går en masse forskjellige rykter. Om aftenen bemanner vi skytset.»

Den 7. mai ble Rønne bombet av russerne. Natten til 8. mai seilte lettlenderne nordover; de fleste opptegnelser tyder på at de forlot Bornholm på morgensiden ved 4–5-tiden. Dagen før var fem lettiske soldater blitt drept av russiske bomber.

Klokken 10.00 den 8. mai kom de to fartøyene til Ystad havn i Skåne. Erindringene fra Bornholm er for de fleste vage og uinteressante. I Rønne hadde det ikke hendt noe særlig. Danskene likte ikke de tyske uniformene, men de forholdt seg rolig, tross sin forakt. De sa ikke noe. Balterne bodde på hotell, og om dagen spaserte de mest omkring. Ofte la de merke til at danskene så på dem, men ellers hadde de det bra.

En av dem husker en gang han gikk på kino. Han kom inn da filmen alt var begynt, fikk øye på en tom plass midt inne på en benkerad, gikk inn og satte seg. Rundt seg hadde han bare dansker. Da filmen var slutt, så han at det var blitt en tom ring omkring ham.

Av filmen husker han ingenting. De var vel redde, sier han. Eller også likte de ikke uniformen. Eller også visste de ikke at vi var lettlendere. Forøvrig drét vi i hva de mente. De var hyggelige mot oss, for så vidt man kan snakke om hyggelighet i april 1945.

I hvert fall husker han meget tydelig tomrommet omkring seg.

Hos noen andre dukker det opp noen glimt fra intermessoet på Bornholm. En gruppe dansker som opptrer fiendtlig, vil arrestere dem til engelskmennene eller russerne kommer. En av dem som forteller det, er en lettisk offiser, han er kortfattet og uklar. I beskrivelsene omtales hele tiden de danske motstandsmenn som «kommunistisk inspirerte danske frihetsmenn» eller som «danske kommunister».

På Bornholm har de etterlatt seg få minner, knapt nok noen motvilje. Mange folk i Svaneke husker at de kom, men ikke hva de gjorde eller hvordan de oppførte seg. «De la til ved kaien der. De fleste var lettlendere, de var i uniform. Nei, de gjorde visst ingenting. Forsvant etter noen dager.» I Rønne bodde de på hotell Phønix, som den gang var et kjempestort førsteklasses hotell, men nå er forfallent og redusert og har skiftet eier mange ganger. Det heter nå Hotel Bornholm. Der er det ingen som husker dem, i erindringen går de i ett med de tusener av tyskere og alle de andre flyktningene. «Det var så mange militære som dro omkring i tyske uniformer i de dagene og så rådville ut. Flere tusen. Tyskere, hollendere, baltere, nei, lettlenderne husker vi ikke.»

De siste dagene i Rønne måtte de forlate hotellet; noen tok sin tilflukt til skogene omkring Galløkken, og noen bodde ombord i båtene eller på stranden. De sov i badehus eller laget seg barhytter, byen var full av tyske soldater og flyktninger fra Hela-halvøya og Kurland og Nord-Tyskland. Om kvelden den 5. mai fikk de offisielt vite at tyskerne i Danmark hadde kapitulert. De baltiske soldatene hadde sloppet opp for proviant, men fikk byttet til seg mat fra sivilbefolkningen. Den tyske garnison på øya viste ikke tegn til å ville overgi seg, i hvert fall ikke til russerne.

Den 7. mai ved 10-tiden om formiddagen ble to tyske fly beskutt utenfor Nexø, og det ene ble truffet. Klokken 12.15 ble Rønne utsatt for et angrep av russiske bombefly, 12.50 kom den andre bølgen, 18.30 den tredje. Byen brant, og det var store ødeleggelser, men den tyske kommandanten nektet fremdeles å kapitulere. Ved det første bombeangrepet ble fem mann i den lettiske styrken drept, det var all grunn til å komme seg vekk fra øya. Klokken 2.30 natten til 8. mai kom det ordre om at byen Rønne helt skulle evakueres. Like etter gikk de baltiske soldatene ombord i «Potrims» og «Alnis»; det var da ingen sivil besetning på fartøyene, men de greide å få dampen opp.

De satte kurs nordover, mot Sverige. Det grydde ennå ikke av dag. På de to fartøyene var det tilsammen 156 mann, hvorav 12 var tyskere og 7 sivile.

Før de kom til Ystad, så de bak seg hvordan Rønne enda en gang ble bombet: klokken var da 9.45 om morgenen 8. mai. Klokken 10.00 gled de to fartøyene inn i havnebassenget i Ystad. De ankret i indre havn. En tollbåt hadde møtt dem et stykke utenfor kysten, den lå nå langsides med de to fartøyene, som ikke fikk lov til å gå til kai.

Mange kom ned til havnen for å se på dem. Folk sto på kaien og stirret. Det var ikke stort å se på. Flyktningene erklærte at de hadde rømt fra Rønne av frykt for russerne. De gjorde et rolig og behersket inntrykk. «Flyktningene var av høyst forskjellig alder, og alle var velkledde og så ut til å være i god forfatning,» konstaterte Ystad Allehanda, som imidlertid ikke gjorde noe større nummer av begivenheten.

De måtte bli ombord til om ettermiddagen. Da ble de overført til «Varmbadhuset» til avlusning, eller sanitetsbehandling, som det også het. Humøret hos flyktningene var utmerket. Svensk militær overtok kommandoen. «Det ble sagt at vi ikke skulle utleveres til russerne.» Etterpå ble det foretatt registrering.

Historien om registreringen i Ystad er en del av fortellingen om hvordan en absurd, uløselig situasjon vokser frem. Den kan fortelles på flere måter.

I den lettiske styrken var de menige i klar majoritet. Da de så svenskekysten nærme seg, sendte de en deputasjon til sine offiserer med en bønn. Bønnen var meget enkel: de ville kvitte seg med uniformene og utgi seg for å være sivile. De mente at dette ville være fordelaktig, at det ville gjøre forholdet til de svenske myndighetene mindre komplisert.

Deputasjonen fremførte sin anmodning direkte til avdelingens sjef. Han sammenkalte sine offiserer og rådslo. Etter en stund, det kan ha tatt fem minutter, lot de meddele at alle skulle beholde sine uniformer, at ingen gradsdistinksjoner måtte fjernes. Det ble ikke gitt noen motivering for beslutningen.

Meget senere, under de kritiske ukene i leiren på Ränneslätt, ble dette avslaget ofte diskutert. Så nær friheten man hadde vært, og så ikke kunne strekke ut hånden og gripe den. Hvor lett alt hadde blitt, om de bare hadde kastet uniformene og kalt seg sivile. Så tåpelig som offiserene hadde handlet.

Og motivet? Hvorfor hadde de sagt nei?

Det er ikke vanskelig å forstå. Treogtyve år senere forklares det av en av legionærene, han var toogtyve år gammel i 1945 og menig soldat, men nå er det 1967, en badestrand utenfor Riga. Han forteller om det med et stenk av resignasjon eller ironi.

– For dem var det svært enkelt. Ifølge Haag-konvensjonen hadde militære i krigsfangenskap rett til å oppebære full lønn, også hvis de var internert i et nøytralt land. Den svenske stat betalte full kapteinslønn til en internert lettisk kaptein. En soldat fikk soldatlønn. En soldatlønn er ikke stor, en kapteinslønn er atskillig større. De ville ikke gå glipp av den inntekten. Kessels ville ikke det. Ikke de andre offiserene heller. Derfor sa de nei. Og så kunne historien fortsette.

Da de kom til Ystad, rådet der stor forvirring. Det var kommet flyktninger fra mange kanter, med båter over havet, svenskene var dårlig forberedt, registreringen foregikk ofte på slump.

For lettlenderne var det to lister, en for sivile og en for militære. Men man holdt sammen. Hadde man holdt sammen hittil, kunne man saktens fortsette noen uker til. Slaidins, som var lege, betenkte seg lenge. Men sine venner hadde han blant legionærene, og alt kom vel til syvende og sist ut på ett. Han tok den militære listen og skrev sitt navn. De måtte oppgi hvilket frontavsnitt de kom fra, og de skrev østfronten. Det var den 8. mai, krigen var slutt, de var i Sverige.

Ett eller annet sted var det sikkert forskrifter, direktiver, prinsipper. Ett eller annet sted var det en myndighet som kom til å bestemme at tyske militære fra østfronten en gang skulle sendes tilbake til øst, og de fra vestfronten til vest. Noen skjønte sikkert allerede da at forskjellen mellom militær og sivil var viktig, ikke noe man kastet mynt og krone om.

Etterpå trodde de at de hadde kunnet handle riktig, bare de hadde visst bedre. Hvis dette kaos ikke hadde vært så tilfeldig og forhastet. I kaosets tegn ble to hundre rikstyske soldater, som hadde kjempet på østfronten og flyktet med båt til Ystad, sendt til Vest-Tyskland med tog. De reiste gjennom Danmark. Det var meget enkelt: de tok vanlig dagtog fra Ystad til Malmö, «for videre befordring til sitt land».

Ingen så på dette som noe eksepsjonelt. De fikk forpleining, ble avluset, registrert, fikk ny forpleining, sov en natt og reiste om morgenen 10. mai til Vest-Tyskland. «De steg på de fire siste vognene på Malmö-toget.»

Den 10. mai kom balterne til Bökeberg. De hadde sovet to netter i Ystad og ble transportert i busser. De kjørte i busser gjennom bøkeskogen, den var tindrende lys, de svingte opp foran en herregård, steg av og så seg om. Det var i mai. Nedenfor slottet eller herregården – de visste ikke hva de skulle kalle bygningen – lå en eng. Den var grønn. Vindusrutene i herregården var hele. Om aftenen ble der tent lys. De slo opp teltene sine på engen, mellom to kjempestore eiker. To dager senere fikk de noen brakkelignende hytter, det var bedre.

Av og til snakket de om hva som kom til å skje. De spurte ofte de svenske offiserene hvor de skulle hen og hva de hadde i vente, men til deres forbauselse visste de svenske offiserene ingenting. Forholdet mellom lettlendere og tyskere var det ikke noe å si på, men en av de tyske offiserene klaget til den svenske leirledelsen over at lettlenderne «i forbindelse med ankomsten til Sverige hadde latt fjerne SS-emblemene», til tross for at de hadde tilhørt SS-avdelinger, oppsatt av tyskerne.

Ingen fant dette problemet verdt å diskutere.

Om dagen badet de nede i viken: der var siv, en båt, en brygge. De husker at de spiste meget. De husker gjerne denne første tiden i Sverige: en kontrast til det som siden hendte, et motbilde. Nettene var lune og milde, de satt utenfor teltene og røkte mens skumringen senket seg over sjøen, og himmelen ble mørkeblå. I mai 1945 var bøkeskogene i Bökeberg lyse og luftige, det var kaldt i vannet, men de badet likevel. De sov meget; om dagen lå de og solte seg på engen. Ingen kontroverser forekom. Leirledelsen husker ingen episoder. De solte seg, sov, badet. De syntes alt var vakkert. Slik begynte Sverige for dem: en hvit bygning, en eng som skrånte ned mot sjøen, en vik, en trebrygge. Luft og stillhet.

De ble der i fjorten dager.

I dag ligger engen der fremdeles, herregårdsbygningen, bøketrærne, eikene. Ingen, unntagen leirsjefen selv, husker at her en gang lå en leir. Sjøen ligger der. Der badet de. Bryggen står der, halvt råtnet ned, omgitt av siv, en flatbunnet, synkeferdig pram langs den.

Bryggen peker alle på. Her er bryggen, sier de. Her er prammen. Her døde Hjalmar Gullberg. Her var det de fant ham. I viken, ved bryggen, i Bökeberg.

Etter fjorten dager ble de lettiske legionærene transportert til en forlegning utenfor Eksjö i Småland. Den het Ränneslätt.