Lena Lindgren

EKKO

Et essay om algoritmer og begjær

Til mine foreldre

DALEN

Jeg har tre suvenirer fra Silicon Valley foran meg på skrivebordet i Norge. To av disse er fotografier. På det ene står jeg og myser i solskinnet, med en ulykkelig tommel opp. På det andre er jeg foreviget ved siden av en kjempestor statue av en kjeks.

Det tredje minnet er en dott med mose, litt gulnet i kantene. Det var slik, med disse tre tingene, det begynte.

FØRST VAR DET bare motorvei og våtmark. Så dukket det opp en klynge av bygninger på en solsvidd slette. Facebook het dette tettstedet, en stat i staten California. Eieren, Mark Zuckerberg, hadde kjøpt retten til å gi hele området et nytt navn. Han laget en adresse med bare ett nummer: Hacker Way 1.

Jeg ville egentlig ha et intervju med Zuckerberg selv. Jeg hadde tusen spørsmål jeg ville stille ham. Er han så bekymringsløs på vegne av demokratiet som han ser ut til å være? Og hvordan går det med forskningen på telepati? For Zuckerberg har gjort det klart at teknologi som skal gjøre det mulig for oss å sende hverandre tanker på direkten er en hovedprioritet for ham nå. «Telepati er den optimale formen for kommunikasjonsteknologi», har han erklært. [1]

Men uansett hvilken vinkel jeg forsøkte å komme inn fra, ble jeg stoppet av en glidedør eller et glatt smil. Facebook var en uinntakelig festning. Hvor mange lukkede dører kan det finnes på en adresse med bare ett nummer?

Nedenfor innkjørselen til Facebook hadde rundt tretti mennesker samlet seg, de ville ha et foto av seg selv foran den enorme, lyseblå tommelen, som reisebyråene forteller er et av Silicon Valleys mest ikoniske landemerker. Plutselig befant jeg meg i denne rekken av fremmede. Det må ha vært den glade stemningen som trakk meg inn. Når ukjente plutselig oppdager at de kan hjelpe hverandre, får de en egen iver over seg. Systemet i køen var enkelt: Vi ga telefonen til personen bak oss, som knipset hjelpsomt, og så gikk turen til nestemann. Etter hvert som jeg nærmet meg skiltet, skjønte jeg at alle ga en tommel opp. For det lå unektelig en føring i selve oppsettet her. Hva var poenget med å ha et bilde av seg selv foran verdens mest berømte tommel, hvis man ikke fulgte opp med sin egen, individuelle tommel? Nå gjelder det å ikke overtenke ting, sa jeg til meg selv. Det enkleste i verden var jo å løfte den helvetes tommelen.

Hele køen fulgte skrittene mine da jeg gikk mot skiltet. Hun som skulle knipse meg, var en kvikk og smart jente. Tommel opp! smilte hun. Ventet vennlig.

Garasjegründerne fra denne dalen har skapt en ny verden. Derfor blir Silicon Valley ofte, i bøker og TV-programmer, kalt for «gudenes dal». Eller også, noen ganger, for titanenes dal.

Jeg er så til de grader ikke en titan. Jeg er en journalist fra Norge med konsentrasjonsvansker. Hvorfor kom jeg hit i det hele tatt? Oftere og oftere, hjemme i Norge, hadde jeg opplevd en slags virkelighetsutglidning. Den meldte seg om morgenen, når jeg tok opp mobilen og alt raste inn. Verdensnyhetene føltes som klistremerker på virkeligheten, de satt ikke fast. Jeg så glitrende kjoler på røde løpere, lik av flyktninger som duppet i vannskorpen. Selvmordsstatistikker og sjamaner, influensere og flådde pelsdyr. Jeg hadde en gang et spamfilter i hjernen, nå var det defekt. Derfor dro jeg hit. Foreløpig kan jeg ikke gi noe klarere svar enn det.

«Disrupsjon» er et buzzord som uttrykker kjernen i Silicon Valleys ideologi. Det betyr å radbrekke, å rive opp de gamle systemene med roten. Disrupsjon var målet for guttegudene som holdt til her på begynnelsen av 2000-tallet: De skulle kjøre rett på, samme hva de støtte på. Move fast and break things, som Mark Zuckerberg så berømt formulerte det, i Facebooks interne motto.

I begynnelsen var jeg betatt av ordet. «Disrupsjon» hørtes ut som en blanding av innovasjon og destruksjon, og ga meg assosiasjoner til piratflagg og motkultur. Det særegne entreprenørskapet som kjennetegner dalen, regnes for å ha vokst ut av 1960-tallets hippiebevegelse. Det er nok derfor man gjerne ser for seg den ikoniske garasjegründeren når man tenker på Silicon Valley, som en slags spirituell nerd. Problemet er at disrupsjonen ikke ledes an av noen sjarmerende mattegenier med hettegensere og skjev tannstilling, men av verdens rikeste selskaper med åpenlyse allmaktsambisjoner. De frie garasjene finnes ikke lenger, dalen er blitt hjemsted for hovedkvarterene til Google, Facebook, Apple, Instagram, Twitter, Netflix og YouTube.

Disrupsjonen har flerret opp bransje etter bransje og samfunnsområde etter samfunnsområde. Alt er endret, på under to tiår.

Silicon Valley er fjetrende vakker. Opprinnelig het ikke dalen det. De eldste dalboerne her vokste bare opp i distriktet Santa Clara, i en dal med masse frukttrær. Det gikk mest i aprikos. På tusenvis av små gårder ble det syltet, saftet og tappet. Det ble brandy om vinteren og gult syltetøy om sommeren, og om høsten ble det tørket aprikos.

Navnet Silicon Valley sies å stamme fra en avisartikkel fra 1971, da en journalist skrev om dalens etter hvert betydelige produksjon av mikrochips med silisium, som på engelsk heter silicon.

Dalen er vakker fremdeles, selv om de små gårdene er erstattet av enorme forretningsbygg. De eldste innbyggerne, leser jeg, kan huske eimen av kokt frukt som hang over jordene.

GOOGLE LIGGER bare et kvarter unna Facebook med bil, og er kjent for sitt motto: Don’t be evil. Det lyder fint, litt som i en Star Wars-film. Men ta imot journalister, det gjør ikke Google heller.

Likevel var vennligheten til å ta og føle på i Googles fargefine resepsjon. «Ikke gå glipp av attraksjonen vår!» sa fyren bak skranken og pekte ut retningen til en temapark på campus. Det morsomme med parken, fortalte han, var at den var full av skulpturer som forestilte forskjellig populært godteri, samtidig som de var kodenavn for versjoner av Googles operativsystem, Android. Da jeg kom dit, kjente jeg igjen merkevarer fra godterihyllene i USA: CupCake, Jelly Bean, KitKat, som var forstørret til digre glassfibermodeller. Samtidig, hadde jeg nå forstått, var ikke skulpturene en hyllest til de søtsakene de lignet på, de refererte til en merkevare som var oppkalt etter en annen merkevare, i et lag på lag av brands. Turistene ble som barn, de vrimlet rundt og klatret på modellene. Det mest populære godteriet (eller systemoppdateringen, alt etter som) – var uten tvil den nyeste i parken: Oreo-kjeksen. Picture taking is encouraged! sto det på et skilt ved siden av.

Det hadde sannelig oppstått en liten kø her også.

James Williams heter en mann som tidligere var sjefingeniør her på Googles campus. En dag i 2017 sa han opp, og bestemte seg for å studere filosofi. Han hadde følt seg svimmel, ute av kurs. Williams sa at medieteknologien hadde gjort ham distrahert. Og distraksjonen var ikke normal, han var dypdistrahert. I boken Stand Out of Our Light (2018) hevder han at medieteknologien gradvis tar fra oss alt lys. Han skriver om teknologiens virkning på sansene, hjernen og samfunnet. Først vil søkelyset vårt ryke, skriver han, evnen til konsentrasjon. Så vil dagslyset vårt bli svekket, evnen til å se klart og lyse opp samfunnsmessige beslutninger. Og til slutt vil stjernelyset forsvinne, det lyset vi ser opp mot for å finne håp og retning og som kan gi livet mening.

Williams sluttet i Google for å finne igjen oppmerksomhetens lys.

Det er en motstandsbevegelse på gang nå.

SILICON VALLEY er berømt og beryktet for to typer teknologi: medieteknologi og transhumanistisk teknologi. Selv ser jeg disse to som versjoner av samme idé – nemlig som to ulike forlengelser av oss selv. Jeg sikter til en kjent formulering nå, nemlig Marshall McLuhans definisjon av medier: Medier er forlengelser av mennesket. McLuhan, klassisk skolert kanadier og verdens første medietenker, så aldri en datamaskin i hele sitt liv, og han skaffet seg visstnok aldri TV heller. Men han beskrev internett allerede i 1964, mange tiår før Silicon Valleys lyse hoder begynte å spinne sitt digitale nett rundt kloden. «En gjensidig avhengighet i elektronisk form vil gjenskape verden som en global landsby», spådde han med rungende røst. [2] Derfor har han en unik status i medieforskningen, som en klarsynt kultfigur.

Medier, for ham, var noe mer omfattende enn bare «pressen» eller «kringkastingen», de var utvidelser av vårt sanseapparat. Ja, McLuhans teori er langt på vei en teori om sansning. Han var vidunderlig svevende og konkret på samme tid, McLuhan. Han så hjulet som en forlengelse av føttene våre, telefonen som en forlengelse av stemmen, fjernsynet som en forlengelse av øynene og ørene, computeren som en forlengelse av hjernen, og elektroniske medier generelt som en forlengelse av sentralnervesystemet. [3] Jeg liker denne tankeverdenen, fordi den henvender seg til ikke-teknologer som meg, og fordi selve definisjonen gjør teknologien til en del av oss. En slik definisjon lar oss heller ikke sveve i den villfarelsen at teknologi er noe nøytralt. For ofte hører vi sløve setninger som dette: «Det er ikke teknologien det er noe feil med, bare hvordan vi bruker den.» Dette er Silicon Valleys versjon av setningen «det er ikke våpen som dreper folk». Som forlengelser av oss selv, er teknologi per definisjon ikke nøytral. All datateknologi er utformet for å oppnå noe. Kybernetikk er vitenskapen om hvordan systemer oppfører seg, og om hvordan vi kan lage teknologi som automatisk gjør det vi ønsker. Selve begrepet har rot i det greske ordet kyber, som betyr «å styre». Altså er vi, gjennom våre teknologiske forlengelser, faktisk på vei til et sted. Men til hvor? Har vi den minste peiling? Hvor mye av teknologiutviklingen styres mest av blinde drifter?

Grensene mellom menneske og medieteknologi blir stadig mer utydelige. Når teknologigigantene lanserer sine produkter, gjør de det ironisk nok på en mcluhansk og «sanselig» måte. Når Google og Facebook sier at bilde- og stemmegjenkjenning gjør smarttelefonen til våre «øyne og ører mot verden», da snakker de mcluhansk. Når de snakker om utviklingen av big data som «planetens nervesystem», er det som å høre den kanadiske professorens røst fra graven.

Så det er ikke tilfeldig at de selskapene som grunnla sosiale medier, Facebook og Google, nå forsker på teknologi som skal «forbedre» kroppene og hjernene våre (human enhancement technology). Målet er å gi oss sterkere syn og hørsel, raskere reaksjonsevne og radikalt bedre hukommelse. Denne dalen i USA er derfor hjemmet til både garasjegründeren og transhumanisten, og de er forbundet, de to.

Her om dagen kom jeg over en artikkel i det vitenskapelige tidsskriftet Nature. Forskergruppen som hadde skrevet artikkelen, hadde gjennomført en studie, der de konkluderte:

Vi presenterer her bevis fra atferdspsykofysikk, strukturmekanikk og nevrologiske modeller som viser at nervesystemet behandler verktøy som sansemessige forlengelser av kroppen, snarere enn en enkel distansert forbindelse mellom hånden og omgivelsene [4] (min oversettelse).

Nervesystemet vårt forstår virkelig verktøy som forlengelser av kroppen. McLuhan var på sporet av en stor sanseteori som kan forklare hvorfor disrupsjonen virker så sterkt på oss, både sanselig, samfunnsmessig og eksistensielt.

Det året jeg ble født, i 1969, sa Marshall McLuhan at menneskeheten ville legge leseferdighetene «bak seg». Han mente at medieteknologien var den viktigste endringskraften i historien. I mange hundre år har vi levd i en verden med lineær historiefortelling, morsmål og nasjonalstater. I tillegg har vi en sterk tro på din og min individuelle identitet. Alt dette var et resultat av trykkpressen og skriftspråket, mente han. Men nå var skriftkulturen på hell. Den elektroniske teknologien ville endre oss, først på sansenivå, deretter på samfunnsnivå. Igjen ville mennesker bli sine egne medier, ifølge McLuhan, for slik er historiens gang. Hva betyr dette for oss 2000-tallsmennesker? At vi vil bli et stykke smartteknologi? [5]

Alt dette høres kanskje kryptisk ut. Men der jeg sto, i gudenes dal, følte jeg plutselig at jeg forsto det. Hvis Silicon Valley gjør meg, eller mine etterkommere, i stand til å sende bilder og ord direkte fra hjernen, er det vel medier vi blir? Hvis fremtidens mennesker – de rikeste, i hvert fall – kan stikke innom en lab og oppgradere syn, hørsel og hjernekapasitet, da blir vel mennesket også et stykke smartteknologi? I år, 2021, lanserer Elon Musk Neuralink, en chip som kan implanteres i hjernen vår. På sikt, hevder han, kan den forene menneskelig og kunstig intelligens. Mark Zuckerberg har en hel avdeling, «Building 8», som utvikler en annen variant av samme teknologi, en såkalt «hjerne-computer-kobling», som altså har telepati som mål. Googles forskningsdirektør Ray Kurtzweil har i flere år påstått at mennesker innen 2050 vil være «hybrider». Implantater i hjernen vil kunne koble oss rett til nettet, hevder han, slik at vi kan laste ned både lyd og bilder direkte til hjernen.

McLuhans spådom hørtes ut som science fiction for femti år siden, og jeg synes egentlig at den gjør det ennå. Men like fullt – nå forskes den frem, denne fremtiden, her i gudenes dal, dalenes dal, i dette herredømmet av hyggelige hettegensere.

HVORDAN VIL DET føles å bli et medium? Vil det være som å se innenfra og ut, eller motsatt: utenfra og inn? Vil jeg se ned på min egen kropp som fra en sans i en sky?

Kan sanseapparatet stilles inn på volum, kanaler, frekvenser? Kan man ta inn flere stemmer samtidig? Når kunstig intelligens skal inn i oss, hvordan vil det oppleves for kroppen?

Og hvem blir taperne? Hva med dem som ikke har råd til å oppgradere syn eller hjerne? Vil de bli en tilbakelagt art, en biologisk underklasse?

Se, høre, føle. I det siste har jeg tatt meg selv i å gjenta de tre ordene, som om det var en barneregle. Se, høre, føle, som påstand og motstand. Hvem, egentlig, skal eie sanseapparatet vårt?

Det gjensto ett mål på sightseeingturen i Silicon Valley. Blant de spredte notatene på telefonen hadde jeg ringet inn et navn med rødt: Peter Thiel.

PETER THIEL ER ikke like kjent som Facebooks Mark Zuckerberg, Amazons Jeff Bezos, Elon Musk eller mange av de andre gründerlegendene. Han virker bare mye smartere. Som investor og gründer står han bak flere av de store suksessene i dalen. I pressen blir han ofte beskrevet som hemmelighetsfull. Et ord som går igjen i beskrivelsen av ham, er opak – ugjennomsiktig, en matt flate. I min jakt på disrupsjonskreftene, under de mer eller mindre planløse streiftogene på nettet, dukker navnet hans stadig opp.

Thiel er 53 år gammel, opprinnelig tysk. Han kom til Silicon Valley som tenåring og studerte filosofi ved Stanford, dalens prestisjefylte universitet. Han markerte seg tidlig som annerledes. Det sies at han leste Machiavelli da han var tretten, Ayn Rand da han var nitten. Reagan er hans favorittpresident. Tolkien hans favorittforfatter. Og «disrupsjon» er – ifølge pressen – hans favorittord.

Mens de andre guttegründerne gikk i hettegenser og fant opp apper for å bestille pizza, gikk Thiel i mørk dress og ble investor. Selvsagt grunnla han også selskaper selv – men voksne, viktige selskaper: Først PayPal, som knekket koden for digitale pengetransaksjoner. Deretter Palantir, som har spesialisert seg på analyse innenfor spionasje, terrorbekjempelse og politisk overvåkning. [6] På begynnelsen av 2000-tallet, da de andre smågründerne gikk rundt og håpet at Peter Thiel ville investere i deres startup – noe han ofte og rundhåndet gjorde – skaffet han seg sin egen kundeliste. CIA var en av de første på den. I dag står også Pentagon, FBI, NSA og det norske politiet på kundelisten. Det sies at Palantir avverger terrorangrep mot Vesten hver uke. Thiel sitter dessuten i styret i Facebook, det har han gjort i 16 år – for han er Mark Zuckerbergs venn, og aller første investor.

De andre gründerne stemmer stort sett på Demokratene. Thiel er hardbarka republikaner. Han var Donald Trumps mann i dalen, og satt ved presidentens side i den såkalte teknologiekspertkomiteen til Det hvite hus. Trump pleide å skryte av at de to var «venner». Thiel, på sin side, ville aldri kalt Trump for en venn. Det ville ikke harmonere med hans aura av europeisk, intellektuelt alvor. Så Thiel støttet Trump, ja, finansielt og politisk. Men venn, nei.

Ved siden av å drive sitt overvåkningsimperium underviser Thiel av og til i filosofi ved Stanford. Han kritiserer ofte Silicon Valley for dalens «uutholdelige politiske korrekthet».

Han ser sterk ut, og er det høyst sannsynlig også. Han går visstnok på en steinalderdiett og tar veksthormoner for å bevare muskelmassen. Noe ved ham får meg til å tenke på en korthåret hund, eller en bjørn. Han er også Silicon Valleys viktigste investor i livsforlengende teknologi – altså forskning på teknologi og medisin som kan utsette døden. Men Thiel sier ikke som Googles Bill Maris, at han kan leve i 500 år, [7] eller som transhumanisten Ray Kurtzweil, at han vil leve evig. Han virker nøktern. 150 år anslår han, kanskje lenger. Han får de andre til å høres useriøse ut.

Rundt håndleddet har han en lenke med en amulett. På den står det noen enkle instruksjoner til den som eventuelt skulle finne ham hvis han skulle omkomme i en ulykke. Han skal fraktes til firmaet Alcor i Arizona som vil legge ham i en steril beholder og fryse ham ned. Alcor har funnet sin nisje her i verden. Firmaet driver med såkalt kryonikk, en teknikk for å fryse ned menneskelik slik at de kan tines opp når teknologien kan gi dem nytt liv.

Peter Thiel gir nesten aldri intervjuer. Når en utvalgt journalist en sjelden gang får audiens, blir Thiel nesten alltid spurt om døden.

«Jeg er motstander av den», svarer han da.

Så mange av de komplekse og delvis motsigelsesfylte trådene som har sitt utspring i Silicon Valley, samles i personen Peter Thiel. Jeg hadde fått det for meg at dersom det fantes ett menneske i denne dalen som kunne forklare meg alt, så måtte det være ham. Og av og til, når virkelighetsutglidningen kommer, hender det jeg tenker: Det er Thiel som kontrollerer dem alle. Han er makten bak makten, edderkoppen i internettet. Thiel er Gudfaren i gudenes dal.

SISTE STOPPESTED var Palantir. Selskapet ligger bare omtrent et kvarter unna de andre, avstandene er korte. På veien dit forestilte jeg meg hovedkvarteret som en festning av skuddsikkert glass, med antenner, ledninger og tentakler i alle retninger.

Men spionasje og overvåkning var det siste Palantirs avslappede resepsjon signaliserte. Jeg stotret frem anliggendet mitt: En avtale med Peter Thiel, hadde det vært en mulighet? Mannen i resepsjonen så lenge på meg. Det er nok fullstendig umulig, sa han. Så summet han seg i et medlidende smil. Føl deg fri til å henge litt rundt ved inngangspartiet, sa han, og tilbød meg en vegansk muffins.

På en vegg hang et langt, stort skilt. Save the Shire, sto det. Noe ved skiltet trakk meg til seg. Det var som om det åpnet seg da jeg kom nærmere. Grunnen var, oppdaget jeg, at det var laget av levende mose. The Shire er det engelske navnet på Hobsyssel, det stedet i Midgard der hobbitene bor. En grønn og trygg landsby som hobbitene hele tiden lengter tilbake til, mens de kjemper mot den onde Sauron og de forferdelige orkene. Peter Thiel er en så dedikert fan av fantasy-forfatteren Tolkien at han har oppkalt de fleste selskapene sine etter begreper fra Ringenes herre-universet; de heter sånt som Valar, Mithril, Lembas. Palantir er det største selskapet, hans livsverk, og navnet betyr at selskapet skal beskytte oss. Palantir er nemlig navnet på de syv synesteinene som ble plassert rundt i Midgard for å sikre riket mot fiender. De var mørke krystallkuler som kunne vise hendelser som skjedde på andre steder, til andre tider. Det er dette Peter Thiels teknologi gjør. Selskapet har bygget et overvåkningssystem i samarbeid med NSA og dets allierte. De utvikler verdens mest avanserte bank av overvåkningsdata, samlet inn fra droner, kameraer, menneskelige spioner og pengetransaksjoner. Palantirs spesialitet ligger i evnen til å håndtere stordata: De har utviklet en programvare for å takle informasjonsoverfloden. Hvis Palantir vil finne deg, har du ikke sjans. De kan finne ditt fingeravtrykk blant milliarder av andre. Å være i verden uten å legge igjen spor, er ikke mulig.

Tolkiens epos, hva handler det om igjen? En av de syv synesteinene i Ringenes herre havner i Saurons besittelse. Det er slik Sauron får et verktøy til å kontrollere og overvåke Midgards folk. Synesteinen blir en dødelig felle. Så Palantir er egentlig, i sin essens, verken god eller ond. Fortellingen handler om en magisk teknologi som havner i gale hender.

Jeg klarte ikke dy meg, og plukket litt på skiltet. En liten dott med grønn mose løsnet og datt ned i hånden min. Luktløs, vektløs.