Logg

12. mars–1. mai 2020

Litteratur fra en pandemi

Antologi

INNHOLD

Forord

Kjersti Anfinnsen: Birgitte

Line Berg: Nye tider

Thomas Marco Blatt: 8 tekster

Bjørn Bottolvs: 28. mars 2020

Majken van Bruggen: Leiligheten

Karoline Brændjord: Til ungdommen

Pedro Carmona-Alvarez: Kjøpesenteret

Caroline Ugelstad Elnæs: Alma eller Et oppussingsobjekt

Jørgen Gunnerud: Åpent brev til Bjørn Aagenæs

Henning Hagerup: Hverdag med viruset

Jonny Halberg: Ethvert fellesskap – Utdrag

Katrine Heiberg: Dikt

Finn Iunker: Mannen på Holmlia

Cecilie Løveid: Tenker hun kanskje hav tenker han

Kari Løvaas: Død, hvor er din brodd?

Sonja Nyegaard: Våren

Tommy Olsson: Siden du spør; de aller fleste dager ønsker jeg meg ikke noe

Steinar Opstad: Verden som tilstand

Yngve Pedersen: Covid-14 dateringen kom med bjørketreets sevje

Kjersti Rorgemoen: Håpet er ute

Runa Borch Skolseg: Du ser en slimål

Einar Stenseng: Angiveren

Julie Stokkendal: Her er jeg

Jørn H. Sværen: Uten tittel

Stein Sørensen: 9 punkter om å skrive om et manus med obligat intracellulær empati

Gunnhild Øyehaug: LUFTDAGBOK

Olav R. Øyehaug: Stupet og handa

Fatou Åsbakk: I det store pandemiregnskapet

Bidragsytere

FORORD

12. mars 2020 ble store deler av Norge stengt. Kolon forlag ønsket å dokumentere deler av virkningene av covid-19-viruset på det norske samfunnet gjennom å undersøke hva våre forfattere skrev og tenkte på under det som skulle vise seg å være pandemiens første fase – for nåtiden og ettertiden. Vi inviterte alle Kolons forfattere til å sende inn bidrag som «en skjønnlitterær respons på koronaens tid». Videre ønsket vi at bidragene helst skulle være skrevet i perioden 12. mars til deadline 1. mai, og ikke publisert tidligere. Det ble ikke gitt sjangermessige begrensninger, og invitasjonen nevnte følgende sjangre som eksempel på mulige skriveformer: «Dikt, beredskapsprosa, romanutdrag, foredrag, novelle, brev, dagbok, essay, epigram, læredikt, epidemiologiske betraktninger, erindringslitteratur, fantasy, grafisk novelle, kortprosa, skisse, erindring, samskriving, science fiction, krim, idyll osv.» Resultatet er blitt en bred og mangslungen bok, med bidrag som spenner fra dagboknotater via noveller og romanutdrag til diktparodier, essays, diktbrev og science fiction. Graden av koronarelevans varierer sterkt, fra høyst dystre betraktninger over virusets effekt til tekster der pandemien tilsynelatende ikke har noen rolle. Samlet sett håper vi at Logg 12. mars–1. mai 2020 – litteratur fra en pandemi kan være lesverdig og et bidrag til en litterær dokumentasjon fra en spesiell tid.

Bjørn Aagenæs

Oslo, 31. oktober 2020

KJERSTI ANFINNSEN

Birgitte

ISOLASJON

Et monotont sus omringer meg, og jeg er påpasselig med å bevege lemmene så varsomt at jeg ikke forstyrrer min usynlighet. Stillstanden bringer med seg en form for trygghet. Paris er foruroligende fredelig, lik søndagene i barndommen.

Alle fire i familien pleide å være hjemme. Mor måtte være i fred. Vi fikk for vane å holde øynene rettet mot et ingenmannsland mellom oss. Vi kunne passere hverandre eller streife omkring i samme rom, men vi var ikke nær på noen måte. Dersom en kopp kom til å knuses eller noen i huset begynte å gråte, var det ingen som reagerte. Jeg fikk det for meg at tausheten og slutten henger sammen.

REALITETSORIENTERING

Alt er ved det samme. I alle fall for meg. Skulle jeg dø av et virus, er det vel så bra som noe annet. Jeg har uansett levd lenge nok. Faktisk må jeg vedgå at denne unntakstilstanden får meg til å føle meg en smule bedre. Det er nok ikke tillatt å si slikt høyt, men det gjør jeg da heller ikke. Hvem skulle jeg sagt det til? Ropt det ned til postmannen? Gjennom plastvisiret foran kassaapparatet på matvarebutikken? Kiropraktoren, fysioterapeuten, frisøren og tannlegen holder stengt, legen slipper heller ingen innenfor sine dører med mindre det står om livet, og det er stort sett disse menneskene jeg kommuniserer noenlunde direkte med til vanlig.

Jeg fikk det for meg at jeg måtte spørre min søster hva hun mente om denne overraskende gode følelsen. Elisabeth er død og begravet for en god stund siden, men de aller fleste av våre tidligere samtaler er lagret på datamaskinen. På grunn av min fremskridende glemsomhet har jeg blitt bekymret for å miste henne igjen. Opptakene holder minnene ved like. Av og til lytter jeg passivt til de gamle samtalene, andre ganger konstruerer jeg nye diskusjoner. Hvis jeg kjeder meg, hvis jeg lurer på noe, hvis jeg trøtner på hennes forutsigbarhet, eller min. Samtalene har faktisk blitt bedre enn da min søster var i live.

Denne kvelden tok jeg meg et glass St. Germain mens jeg redegjorde for min plutselige oppstemthet.

«Kjenner ikke du også på en fellesskapsfølelse i denne isolasjonen?» sier jeg til skjermen.

Min søster sitter og pusser de store brillene sine. Egentlig er vi helt stille i denne delen av opptaket. Elisabeth tørker øynene fordi jeg har sagt, som sant er, eller var, at det er helt usannsynlig at vi får klemme hverandre igjen. Begge har jo sluttet å reise. Det sier seg selv at vi nå har et avstandsforhold. Nå vel. Min søster takler slikt snakk dårlig. Jeg forholder meg til faktum, og dette med at vi aldri skal klemme hverandre igjen, er jo helt åpenbart. Ja, er eller var, men det er da bare en detalj. Så sitter Elisabeth der lenge, taus og lukket, først med et lysegult lommetørkle knuget inn mot øynene, deretter gnikkende på de tykke brilleglassene mens hun småristende arbeider med å samle seg selv.

«Kjenner ikke du også på en fellesskapsfølelse i denne isolasjonen?» sier jeg igjen.

Min søster ser rett på meg:

«Du burde ikke si alt du tenker, høyt,» sier hun, «folk kan tro du er gal, og vi vet jo begge at du ikke er det.»

Jeg skrur av opptaket omgående, jeg har det med å innta helt motsatt holdning i forhold til min søster uansett hva det skulle dreie seg om, og nå må jeg så klart vurdere min mentale tilstand. Hun mener at jeg ikke er gal. Det er et usedvanlig dårlig tegn. Jeg forsøker å riste av meg mine barnlige holdninger, det er ikke lett, de er så fastlåste, og ettersom jeg så til de grader forholder meg til en død persons utsagn når hun svarer på noe helt annet enn jeg spør om, blir jeg forvirret. Og det er jeg fremdeles. Det er ikke godt å si hvordan det egentlig står til når jeg ikke får kalibrert meg med andre som faktisk lever.

TILKNYTNING

Elliott var en som pleide å si at alle som bor i Amerika, er hjemløse. Den første gangen han sa det til meg, gikk vi tur i Morningside Park, jeg kan ikke huske sammenhengen, han snakket om noen poeter som hadde tilholdssted i nærheten, noe slikt. Jeg kjente meg igjen i hjemløsheten, og da hadde jeg bodd i New York i 25 år, men jeg arbeidet jo hele tiden. Jeg kunne ha bodd hvor som helst i verden uten å være mer hjemme enn i en hvilken som helst operasjonssal.

Hadde jeg fått velge, ville jeg satt verden på pause denne dagen i parken. Det ville vært et velsignet avbrekk fra mine fastlåste mønstre, hvor jeg ville blitt nektet å flykte inn i arbeidet, jeg ville blitt trukket ut av min vante tralt, og som ved et under ville jeg klart å tenke meg frem til at det eneste stedet jeg hørte hjemme, var sammen med Elliott.

Slik gikk det selvfølgelig ikke.

UTSIKTER

Døden kan ralle heslig rundt i kroppen. Det virker redselsfullt å skulle være ved bevissthet på dette tidspunktet. Noen hevder at de ser frem til dødsøyeblikket, og tror at det blir spennende. Jeg tror ikke det finnes noe fint ved døden, selv om den kalles naturlig. Barnefødselen kalles også naturlig uten å bli mindre smertefull og utholdelig av det. Og skulle man være så heldig å sovne stille inn, som det så pent heter, ender man fremdeles opp som noe overflødig som må fjernes før det begynner å lukte. Det sies at likene har en tendens til å hope seg opp for tiden. Et tydeligere endetidstegn skal man lete lenge etter.

UTRENSINGEN

Velforeningen har hatt sitt omstendelige vårmøte. Siden jeg er så gammel, er jeg fritatt fra slike plikter. Eller ekskludert, som jeg kaller det. De har ikke tilbudt meg en rake på flere år. I et skriv orienterer styrelederen meg om tre vedtatte tiltak for Rue des Thermopyles. På Le square Alberto-Giacometti i den østlige delen skal hageparsellene og plantekassene videreutvikles og de nye insekthotellene utplasseres. Videre er det bestilt enda mer miljøvennlige beholdere for gjenvinning av glass, plast, papir og hageavfall. Dessuten vil det plasseres en container i området, som vil bli stående en uke slik at alle da på forsvarlig måte kan kvitte seg med overflødige eiendeler. Vi ønsker oss ikke kasserte vaskemaskiner og utslitte sofaer slengende rundt i gata vår, skriver hun.

Bortsett fra at jeg ergrer meg noe over at styrelederen ikke redegjør for hvordan vårt velfungerende gjenbruksanlegg skal gjenvinnes forsvarlig, tenker jeg fint lite på tiltakene, men da containeren en dag står ruvende i Rue des Thermopyles, får jeg det for meg at jeg skal kvitte meg med så mye som mulig. En lampe, en kjøkkenmaskin, et par stoler, noen sprukne gummistøvler, og så videre. Det er vår. Jeg rives med og fjerner så mange ting at de små skapene på soveværelset blir overflødige. I foretaksomhetens hete ringer jeg omgående styrelederen uten å tenke meg noe videre om. Noen minutter senere står hun i gangen med mannen sin, Maurice ett eller annet. De fjerner skapene i tillegg til en tung kommode i gangen. Da oppdraget er utført, ser jeg meg rundt. Den forventede lettheten og gleden uteblir fullstendig. Sakte går jeg gjennom alle rommene mine og innser etter noen runder at jeg bare har utvidet tomheten.

HAVET

Dagen begynner. Jeg føler meg ikke vel og tar derfor på meg den fineste parykken. Den har fått en noe utfordrende lukt ved seg, men jeg pleier å venne meg til det ganske raskt. Jeg setter meg i min gode stol. Kan hende er det det siste jeg gjør. Hvordan kjenner man igjen sin siste stund? Jeg åpner vinduet. Lukker øynene.

Noen begynner å synge.

«La mer …»

FLUKT

En natt flytter far og jeg alle naboens blomster til vårt bed. Huset deres skal rives dagen etter, og bedene vil i den forbindelse raseres. Vi forstår ikke hvorfor ingen bryr seg. De er fulle av blomstrende planter: løytnantshjerte, ballblom, lavendel, peoner og tigerlilje. Jeg oppfatter hvor urolig denne varslede ødeleggelsen gjør far. En periode leser han utelukkende botanisk faglitteratur. Men det er ikke det som gir løsningen, far er altfor teoretisk orientert til å komme på noe utenom bøkene og forskningen, det er farmor som forteller meg hva vi må gjøre. Hun kan ikke si det til far, han ville ikke hørt på henne uansett hvor klokt det måtte være.

Uansett, jeg tar farmors informasjon med meg til far en kveld han er i godt humør. Han sitter i kroken sin og leser som vanlig. Jeg sniker meg inn i fanget hans så han blir tvunget til å legge boken om hagelære fra seg. Han titter urolig fra meg til boken med jevne mellomrom, og jeg venter litt før jeg kommer til saken. Først varmer jeg ham opp med metamorfosen, det er et av hans yndlingstemaer, og hvilket mirakel jeg synes slike forvandlinger er. Egentlig liker jeg ikke forandringer, men slike betraktninger er ikke nyttige der og da. Min fars engasjement i min verden er begrenset. Når sommerfuglen min, en dagpåfugløye, endelig går på ustødige ben fremover mot en kant mens den forsøker å holde balansen, og etter hvert får kontroll på de altfor store vingene, altfor vakre til den lille stygge kroppen for øvrig, som et bedrag, men nok om det, altså da hvisker jeg til far, bare så høyt at han skal tro meg når jeg forteller ham at dette var et råd jeg hadde fått fra ham da jeg var mindre og skulle hente blåveis og hvitveis i skogen, og dette rådet hadde han fått fra en meget anerkjent kollega, sier jeg og ser hvordan han blir påpasselig med å få med seg fortsettelsen og skjule at han selvsagt ikke husker denne episoden.

«Man må grave opp blomstene med mest mulig av røttene,» sier jeg. «Det essensielle for å bevare blomstringen under flytting av planter er å gjøre det om natten når blomstene sover.»

Jeg ser hvordan min far forsøker å skjule en instinktiv og kritisk rykning rundt nesevingene, så jeg fortsetter å snakke så han ikke skal dvele for mye ved dette med sovende blomster. Til min store begeistring går han med på planen. Samme natt sniker vi oss ut av huset mens mor og min søster sover. De må ikke få muligheten til å sabotere vår glede.

Far går foran med en trillebår. I den ligger staudespaden. Gummistøvlene våre lager nesten ingen lyd. Jeg krummer nakken og holder alle de fantastiske følelsene inni meg, da far ubevisst og ganske hjelpeløst har en lei tendens til å ødelegge magiske øyeblikk med sin evinnelige virkelighetsorientering.

Vi klatrer over forseglingsteipen etter at far har sendt trillebåren under. I bedet skimtes blomstene. De luter seg noe. Kronbladene er lukket. Forsiktig begynner far å grave plantene ut av bedet, og jeg hjelper til med å løfte dem over på trillebåren. Vi holder det gående i taushet og mørke til alt er reddet. Deretter går vi hjem og planter om i vårt bed mellom rosebuskene.

For et syn vi våkner opp til neste dag. Blomstene åpner seg mot oss. Levende.

Jeg løfter hendene foran meg, som den begeistrede jentungen jeg en gang var.

Da ser jeg hendene mine, de altfor virkelige og vevre hendene, fulle av år og uten håp om fremtid. Jeg står opp og begynner en ny dag, lik den forrige og den før der og så videre.

«Verdensdepresjon», sier jeg ganske høyt ut i soverommet i et forsøk på å komme i bedre humør.

DET UMULIGE ØYEBLIKKET

Selvbedraget er i ferd med å svikte, og jeg dagdrømmer i overkant mye om døden. Omkalfatrende forestillinger overtar for hverandre, som om jeg fullstendig har mistet kontrollen over tankestrømmene som tidligere kunne være nokså medgjørlige. Jeg vil helst dø i noens armer. Jeg vil helst dø alene. Jeg vil helst ikke merke så mye. Jeg vil at min siste tanke skal være sann, og det virker rent umulig, men jeg er overbevist om at de siste hendelsene vil foregå i nettopp tankene. Eller ikke. Jeg ønsker meg ingen dramatikk, ingen pustevansker, ingen blodige oppgulp, hjerteproblemer eller sirener, ingen som bærer meg ristende ut i naboenes påsyn til en ventende ambulanse. Og definitivt ingen smerter eller noen altomfattende angst. Nei. Det må helst være en stille stund, men før mitt øyeblikk kommer, distraheres jeg, for eksempel av hovene til en flokk hester på en fjern slette, jorden som sparkes opp under dyrene der de galopperer, drønnene som etter hvert duses ut, og jeg forsvinner langsomt, eller jeg distraheres av en kelner, som jeg aldri tidligere har møtt, han forsøker å rydde bordet jeg sitter ved, enda jeg verken er ferdig med å spise eller drikke, det oppstår en krangel hvor en annen hissig gjest griper inn og forsvarer meg, og kelneren, noen hvisker at han heter Ibrahim, blir så oppskjørtet at han i vanvare kommer til å velte vinglasset mitt, som triller av gårde og knuses mot asfalten, hvorpå en annen kelner med en tykk og stripete katt på skulderen kommer løpende med et enormt glass til meg fylt til randen med hvitvin, eller jeg distraheres av å befinne meg i et scenario hvor jeg med vitende og vilje dreper et intenst korrupt menneske med pistol, ja, faktisk med min mors pistol, mens jeg ler rått, klart det er distraherende å begå et mord så plutselig i en tid fylt av hjelpeløshet og forvirring, eller jeg blir sittende velstelt på den fortauskafeen i en flatterende kjole og drikke vin med katten i fanget mens vinden øker på, og et øyeblikk senere tar en mild blåst tak og fører både katten og meg bort, så umerkelig at det kan kalles et kjærtegn.

LINE BERG

Nye tider

De sitter ved siden av hverandre i den gamle kassebilen. Han kjører, hun ser ut av passasjervinduet. De hopper opp og ned som et gammelt pumpeverk etter hvert som bilen jobber seg innover den svingete, humpete skogsveien. Veien er omkranset av omfangsrike grantrær, trær som har stått der i hundrevis av år. Blikket hennes glir mellom stammene etter hvert som de passerer.

«Du er ikke kvalm?» spør han og kaster et blikk bort på henne. Hun snur seg mot ham og legger en ru hånd på kneet hans, gnir vadmelsstoffet i buksene tankefullt mellom fingrene.

«På ingen måte. Jeg tenker bare på hvor heldige vi er. Som har dette.»

Han nikker. Hun lar en finger gli over kinnet hans, gjennom skjegget, men glipper idet bilen treffer et svært hull i veien. Han ler og gløtter bort på henne. Hun ser fortsatt på ham. De dumper ned i enda et hull, og denne gangen skrangler det bak i varebilen.

«Der gikk hermetikken», sier hun.

«Ja, der gikk hermetikken.»

Veien smalner. De spinner seg gjennom gjørmete vårbekker som krysser det som nå er blitt en kjerrevei. Under de mørke bartrærne dukker det av og til opp små hauger med snø. Det er varmt, og det er vår, men ingen fugler kvitrer i den mørke gammelskogen. Først da de passerer en lysning hvor vårsolen skjærer ham i øynene, høres litt fuglekvitter, før kassebilen på nytt slukes av skogen.

De kjører i taushet de siste tjue minuttene. Veien blir stadig trangere, av og til skraper bilen mot trestammene, men ripene legger seg bare oppå gamle riper. Hun tar opp telefonen og går inn på nrk.no, skroller fort gjennom nyhetene og legger telefonen i brystlomma igjen.

«Ikke noe nytt», sier hun idet veien ender i en smal, nesten usynlig sti. Han stopper og slår av motoren. De blir sittende i halvmørket og høre på stillheten en stund.

«Det er stille før stormen», sier han og snur seg mot henne. Han smiler og går ut av bilen. Hun følger etter, strekker litt på seg og myser mot stien. Så tar hun en runde rundt bilen og et stykke innover stien mens hun sjekker trestammer, løfter opp noe kvist på bakken og drar i nesten usynlige tråder som er strakt mellom trærne på hver side av stien.

«Det er brutt en på bakken, men ikke i høyden. Enten en krabber, eller et dyr.»

Han nikker, og åpner bakdørene på bilen.

«Da kan vi bare sette i gang, krabbere er det nok ikke så mange av».

Sammen begynner de å lempe ting ut av bagasjerommet og putte dem i to store tursekker. Da sekkene er fylt opp, drar han ut en stor, mørk presenning. Så låser han, og de hjelper hverandre med å dekke til bilen med presenningen.

«Klar?» spør han.

«Klar», svarer hun.

De kikker seg rundt før de begynner å gå innover stien med de tunge sekkene på ryggen. Han går først med lange steg, hun bak, med kortere. Etter et kvarters gange blir tausheten brutt av et lavt pip. Han bråstopper og snur seg.

«Unnskyld», sier hun og henter mobilen ut av brystlomma. Hun legger pekefingeren foran munnen, rister liksom oppgitt på hodet, så går de videre. Hun slår av lyden, logger seg kjapt inn på en nyhetsside før hun legger den i lommen igjen. De nærmer seg, dekningen begynner å bli dårlig. Skogen blir bare tettere og tettere, og hun ser for seg området på kartet som har vært teipet fast på undersiden av bordet hjemme. Det kartet som nå er blitt til aske som de har skylt ned i vasken på kjøkkenet.

Hun prøver å se for seg dem to, hun og han som små prikker midt i den store skogen. Den strekker seg milevis i alle retninger, og det er svært få mennesker i dette området. Noen hytter rundt et lite vann en halv mil vestover, og et nett av skogsstier hyppig brukt av mosjonister noen kilometer lenger nord. Det vil si, nå om dagen er det vel ikke så mange som går ut.

Han bråstopper foran henne, hun går ham nesten over ende.

«Hysj!» Han setter seg fort ned på huk, hun gjør det samme da det braker i den tette skogen foran dem. Kvister og kratt knekker idet noe stort brøyter seg fram.

«Det er sikkert en elg», hvisker hun. Et par minutter sitter de sånn. Den korte, raske pusten deres roer seg idet en svær elgokse krysser det lille tråkket ti meter foran dem. Den store, mørkegrå kroppen bølger forbi, bevegelsene er merkelig sammenhengende fra hode til bakbein. Et øyeblikk stopper den opp og værer, snur sakte det veldige hodet i deres retning. De ser rett opp i de vibrerende neseborene, fylt med hvitt skum, skumdråper blir skutt ut i alle retninger da den puster hardt ut. Så lager den en slags brummelyd og fortsetter ferden videre mellom trærne. De blir sittende en stund og se på elgens avtrykk i luften.

Den lille lysningen er akkurat slik de forlot den for fire dager siden. Hun har memorert hver stein og hvert nedfallstre. Hun lemper ryggsekken tungt av seg, tar fram vannflasken fra sekken og setter seg på en stor stein. Mens hun drikker, drar han vekk de svære greinene de har dandert inntil fjellskrenten. Til slutt kommer bunkersen til syne. Hengelåsen er intakt. Hun reiser seg for å hjelpe ham. Sammen drar de vekk den store steinen som sperrer døra.

«Nå er vi her», sier han før han tar opp nøklene. Han tar rundt henne, den svette lukten av kroppen hans gjør henne et øyeblikk sørgmodig, så kysser hun ham, lar hånden gli gjennom de lyse krøllene, kjenner de harde musklene mot sine.

«Vi kommer til å få sterke barn», sier hun mens blikket glir over skogkanten over skulderen hans. Han kysser henne en gang til, så låser han opp. De bærer inn sekkene og pakker ut innholdet. Plasserer hermetikken i de hjemmesnekrede hyllene på den ene veggen, legger noen tepper på sengene på den andre siden og drar en presenning over aggregatet innerst i bunkersen. Hun tar et par bananer ut av sidelomma på sekken, rekker ham en.

«Her. Nyt den mens du kan. Går du tilbake nå?»

«Jepp.» Han tar imot bananen, slenger sekken på ryggen og kysser henne igjen.

«Vi sees utpå ettermiddagen en gang. Tok du med alt du skulle fra bilen?»

«Ja, ingenting igjen der nå.»

Han tar tommelen opp, og så går han av gårde inn i skogen, med munnen full av banan.

Hun blir sittende ute en stund. Noen småfugler virrer fram og tilbake mellom trærne, og vårsola tar overraskende hardt på huden. Så klatrer hun et stykke opp skrenten over bunkersen og drar til side noen greiner. Sjekker at alt solcellepanel er intakt, før hun legger greinene tilbake. Hun følger strømkabelen ned, det er bratt og hun må henge i trærne for ikke å falle. Kabelen er like hel, hele veien inn. Så går hun over lysningen og et stykke inn i skogen. Hun begynner å dra til side noen nye greiner som dekker til rota til ei svær veltet furu. En liten kikk inn, hun ser fort at alle vannbeholderne står trygt og er like hele. Hun dekker til igjen og går tilbake til bunkersen, drar foran greiner og lukker inntil døra. Hun sovner nesten før hun får lagt seg ned.

«Stå opp, syvsover.» Hun våkner til svettelukten hans, og noe vondt faller over henne. Hun famler rundt seg et øyeblikk, til han trekker henne opp.

«Hei, du, det er bare meg.»

Hun glipper med øynene og ser på ham i halvmørket. Så lener hun seg inntil ham.

«Som jeg skvatt.»

Han ler og kysser henne på hodet, klemmer henne hardt.

«Er alt i orden», spør hun etter en stund. «Er alt tatt hånd om?»

Han drar henne opp, og de går ut. De får noen strimer av ettermiddagssola inn over lysningen.

«Alt er tatt hånd om. Bilen er borte. De siste tingene står i sekken inne. Nå er det virkelig.»

Han legger hånda over skulderen hennes.

«Har du sjekket nyhetene?»

Hun rister på hodet og drar fram mobilen fra lomma. Etter noen minutter kommer forsiden av VG Nett opp. Den dårlige dekningen bretter bildet fra Italia sakte over den lille skjermen. «Det er virkelig», sier hun, hjertet slår fortere.

«Hva sa du?»

«Ingenting. Det er ille. Italienerne dør i hopetall.»

Han nikker mot telefonen hun knuger i hånda.

«Hva skal du gjøre med den? Du som har en plan med det meste?»

Hun putter den tilbake i lomma, og trekker på skuldrene.

«Jeg slår den vel av, da forsvinner signalene.»

«De gjør vel det.»

Hun lukker øynene og trekker pusten dypt et par ganger, så ser hun opp på ham. Han har fått det ru tredagersskjegget hun liker så godt.

«Du er så barsk», sier hun og klemmer seg inntil ham. «Skal vi lage oss litt kveldsmat?»

«Ja, jeg er utsultet.»

De går sammen inn i bunkersen igjen, han drar opp to pakker ferdigsalat fra sekken. Det er salaten hun pleide å spise da de møttes for første gang for mange år siden.

«Jeg tenkte du ville ha en siste smak av det andre livet.»

Hun smiler og tar imot, prøver å skjule hånda som skjelver.

«Takk, men var du innom en butikk?»

«Bare en kjapp tur, jeg parkerte ikke utenfor og var inne i toppen fem minutter. Jeg har sterilisert både salatpakker og hender nøye.»

«Ok.» Hun tar salaten mellom pekefingeren og tommelen.

«Kan vi ikke spise oppe på utsiktspunktet?»

De skjuler døra foran bunkersen og går opp den bratte skråningen til toppen av bergknausen. Sola er på vei ned, men de rekker å få med seg den siste halvtimen før den forsvinner bak grantrærne på åsen på den andre siden av dalen, den lager sjatteringer i det mørkegrønne teppet som brer seg ut foran dem.

«Jeg kan venne meg til dette synet», sier hun.

«I morgen kan jeg ta med geværet og se om jeg finner igjen den elgoksen», sier han.

Hun skal til å si at det blir for mye lyd, men holder inne.

«Kanskje vi heller skulle lage fangstgroper, som de gjorde i steinalderen?»

«Du er full av gode ideer, du!»

«Ja visst», svarer hun, og tar en bit av salaten. Den smaker annerledes.

De spiser videre i taushet. Sola går sakte ned, og mørket faller over dem. Lydene som tilhører dagen, blir borte.

«Er du ikke sulten?» Han nikker mot den halvspiste salaten hennes. Hun trekker på skuldrene.

«Det er vel noe med dagen i dag.» Hun reiser seg og går noen skritt framover, kikker ned. 90 grader rett ned, med steinurer og kampesteiner om hverandre.

«Det skulle ikke forundre meg om vi ville finne helleristninger av elg helt i bunnen av fjellveggen», sier hun og snur seg mot ham. Rekker ut en hånd. Han reiser seg, kommer bort og tar rundt henne.

«Her drev de nok elgen utfor under jakta.»

Hun legger kinnet sitt mot hans, skjegget skraper mot kinnet hennes, hun presser seg mot ham. De snurrer rundt der oppe på toppen, så løfter han ansiktet hennes opp mot sitt.

«Gråter du?»

Hun nikker.

«Ja. Fordi jeg elsker deg.»

Hun rekker å se smilet hans før hun dytter ham. Hun lukker øynene og sier unnskyld. Ropet hans brer seg over dalen, før det brått kuttes og alt på nytt er stille. Hvor lenge hun står, vet hun ikke. Men det begynner å bli kaldt. Hun tar mobilen opp av lomma, den blunker etter strøm, den er straks tom. Men hun trenger ikke å se mer av verden rundt, hun vet hva som skjer. Etter et øyeblikks nøling kaster hun mobilen etter ham, og den faller og lander lydløst der nede. Så hutrer hun og går ned til bunkersen igjen.