Jan Mehlum

Ut av tiden

Kriminalroman

Nyhetsreporterens ansikt var alvorstynget. Små rykninger rundt øynene avslørte manglende kontroll. Sminken hadde ikke helt greid å skjule svetteperlene på kinnet. Klokka var 15.38 da han kremtet, renset halsen og stirret alvorlig inn i kameraet. «Dette er Norsk Rikskringkasting med en ekstra nyhetssending.» Stemmen var monoton, som om han forsøkte å kontrollere følelsene. Men sjokk og engstelse lurte under overflaten da han tok sats og leste meldingen.

1

Store utfordringer. Vi må møtes. Nå. Salvesen.

Nærmere presisering hadde jeg ikke fått da meldingen tikket inn på mobilen for noen timer siden. Det var den første sms-en jeg hadde fått fra ham. Jeg var klar over at han hadde skaffet seg mobil, men hadde ikke fått noe treff i gule sider da jeg sjekket nummeret og derfor tatt det for gitt at det dreide seg om en uregistrert telefon. En grunnleggende skepsis til regler og forordninger var en del av forhenværende overrettssakfører Christian Salvesens karakter. Siden verken møtested eller tidspunkt var oppgitt, tenkte jeg at han hadde ment stamkneipen Big Ben.

Stedet var åpent, men tynt befolket. Pandemien holdt mange hjemme. Jeg la merke til en mann i et hjørne, langt fra andre, der han helte innpå øl mens han skalv på hendene. Det var noe kjent med fyren, men jeg greide ikke å plassere ham. Da han haltet forbi meg og ut, hadde han trukket kapsen ned foran ansiktet. Han hadde visst ikke hørt om munnbind. Big Bens gjester var av mange grunner i risikosonen. Barsjefen var ute et ærend, så jeg tok en kaffe mens jeg ventet på ham. Som sjef for en velstelt og ekte brun pub, hadde Michael et nært forhold til sine stamgjester og god oversikt over deres bevegelser.

Det viste seg at Salvesen ikke var observert der i dag. Han har ikke vært her på en stund, Foyn.

Jeg bestemte meg for å prøve Salvesens nye hjem.

Det var sleipt høstløv i Prestegaten da jeg med glatte sko manøvrerte meg oppover mot Haugar. Nå sto jeg og stirret på det store, mørklagte murhuset på hjørnet av Prestegaten og Gråbrødregaten og lyttet mens jeg så meg omkring. Den regnfulle septemberkvelden var mørk. Grå katter var ute på jakt, noen av dem hadde mer enn to bein. Klokka var knapt sju. Gatene var stille. Mye hadde forandret seg gjennom de siste månedene. Koronaen herjet, om ikke i kropper, så i hoder. Frykt for det ukjente, en smertefull død.

Det store huset hadde jeg besøkt før, den gangen kunstnere og anarkister holdt til der. Det var minst tre leiligheter og et par hybler i bygningen, nå brukt av folk som kom og gikk mens eiendommen forfalt.

At Salvesen hadde fraveket sitt prinsipp om å unngå småborgerlige bindinger som fast bosted, telefon og det som verre var, hadde forbauset flere enn meg. Nå var han altså etablert med adresse. Og med hund, for sikkerhets skyld. Hvor han hadde fått den fra, var et mysterium. Selv hevdet han at den vesle kjøteren hadde dukket opp en sen kveld på byen og fulgt ham hjem. Der hadde de funnet tonen. Noe var åpenbart skjedd med den gamle overrettssakføreren, en utvikling som hadde foregått over tid og startet allerede før koronaen rammet. Rykter fra stamgjester på Big Ben fortalte at han noen ganger greide seg med et par halvlitere og forlot stedet før stengetid, nesten edru. Stadig oftere hadde Salvesen referert til sine klienter, som om han virkelig skulle hatt noen. Men vi som kjente ham, hadde tatt det som en lek med ord. Overrettssakføreren hadde levd så lenge i småbyens svarte hull, blant uteliggere og andre utstøtte, at det var vanskelig å forestille seg noen endring. Men til tross for livsstilen, hadde han beholdt sin intellektuelle kapasitet. Et mirakel. Han hadde så smått begynt å snakke litt om sin fortid, om ting han hadde opplevd. Også om sine mindre vellykkede ekteskap. Men ingen detaljer. Spesielt en uttalelse husket jeg: Du er en heldig mann, Foyn. Jeg hadde sett uforstående på ham over ølglassene. Du har en datter, en flott, ung kvinne. Smart er hun også. Jeg hadde ventet en kommentar om at genene umulig kunne stammet fra meg. Men den kom ikke.

Jeg stanset foran inngangsdøra til kjellerleiligheten, som sto på gløtt. Alt var slitent her. Murpussen flasset, trappa hadde sett bedre dager, et sykkelvrak lå henslengt utenfor sammen med en trillebår uten hjul. Tidens tann hadde farget messinghåndtaket grønt. Generasjoner hadde tatt seg inn her, inn i noe som en gang var kjeller, nå bygget om til hybelleilighet. Eller hybel, som før eiendomsinvestorenes inntog var en mer dekkende betegnelse.

En pipende bjeffing antydet at Salvesens nye venn befant seg der inne.

Hengslene knirket da jeg skjøv døra opp. En sår, klinkende lyd. Som et varsel, tenkte jeg da jeg tok et forsiktig skritt inn i en mørk gang mens bjeffingen økte i styrke. Jeg likte ikke lukten. En blanding av skrot, søppel og manglende vask. Og noe annet udefinerbart. En rund, varm duft slo mot meg. Under føttene kjente jeg et bløtt teppe. Det var fullstendig mørkt her inne. Jeg lette etter lysbryteren, men fant den ikke. Uten lys måtte jeg famle meg fram innover i gangen. «Hei,» sa jeg. «Noen hjemme?» Ikke noe svar. Jeg prøvde igjen, selv om jeg forsto at det var forgjeves. Men god oppdragelse er evigvarende. Det skulle min mor ha.

En ny dør dukket opp foran meg, også den halvt åpen.

Bjeffingen der inne gikk over til piping.

Lukten ble sterkere. Og gulvet var glatt. Noe var sølt ut, også utenfor teppet.

Jeg hadde glemt at mobilen kunne fungere som lommelykt, men nå tok jeg den fram og lyste mens jeg åpnet døra forsiktig.

Da jeg lot lysstrålen peke ned, så jeg det. En flom av rød væske hadde funnet veien ut i gangen.

Jeg ble stående som fastfrosset, det var så vidt beina kunne bære meg. Hvor lenge jeg sto slik, aner jeg ikke, antakelig bare noen sekunder.

Jeg lot lyset falle inn gjennom døråpningen. En spinkel, liten mann lå der foran meg, badet i blod. Hodet pekte i min retning. Et knivskaft stakk ut av et gapende sår i halsen. Da jeg bøyde meg over ham, gjenkjente jeg ansiktet gjennom blodet. Christian Salvesen hadde gått ut av tiden. Et langt og begivenhetsrikt liv, en reise fra borgerskapets absolutte elite til byens bunnsjikt, uten at intelligens og talegaver var forsvunnet underveis. Som alltid i svart dress, skjorte som sikkert hadde vært hvit, men som nå var rød. Sløyfe knyttet av en fagmann. Som om han skulle vært på vei til en begravelse. Gullbrillene svømte i sølet, sammen med et pent brettet tørkle fra jakkelomma. En siste demonstrasjon av verdighet.

Jeg sto der i dødelig stillhet og stirret, uten evne til å foreta meg noe.

Dyrets piping hadde stoppet. Bikkja satt urørlig ved beina hans.

En blanding av sjokk og tung tristhet rammet meg. Overrettssakføreren var så nær å være en venn som det var mulig for en som meg. I alle de talløse årene jeg hadde praktisert som advokat i denne byen, hadde han vært der. Det var nærmest blitt en hobby for oss to å skjelle hverandre ut, på et visst intellektuelt nivå. Eller som han gjerne presiserte; av deg venter jeg meg ikke for mye, Foyn. Bruk av fornavn var upassende. Aldri Svend eller Christian.

I går kveld foran tv-en hadde jeg for gud vet hvilken gang gjenopplevd Coppolas apokalyptiske mesterverk; beskrivelsen av en absurd krig, helikopterets dødbringende budskap akkompagnert av The Doors, en avsindig fortelling. This is the End. Akkurat nå følte jeg det sånn.

Brått ble jeg revet tilbake til virkeligheten. En svak lyd fra kroppen på gulvet. En nesten lydløs hoste, en mulig bevegelse på hodet. Helvete heller. Var han ikke død? Med så mye blod? Et sted hadde jeg lest at en menneskekropp inneholdt fire til fem liter blod. Akkurat nå virket det som om mesteparten befant seg på gulvet foran meg. Jeg bøyde meg ned over kroppen, tørket bort blod i ansiktet hans og lyttet. Mobilen gled ut av fingrene mine og falt ned i blodsølet. Jeg prøvde å sjekke pulsen, men fant ingen. Allikevel hadde jeg en følelse av at han pustet.

Kunnskapene mine om førstehjelp fra forsvaret kom til nytte. Jeg åpnet munnen hans og pustet inn luft. Siden knivskaftet sto i veien, fjernet jeg kniven uten å tenke over konsekvensene. Den satt løst.

Men det var ikke noe livstegn. Det må ha vært en drøm, et håp. Krampetrekninger. Eller innbilning. Det var slutt.

Jeg plukket opp mobilen, som selvfølgelig ikke virket. iPhoner tåler ikke blod. Selv etter at jeg hadde tørket og gnidd, var den død. Jeg ville gi opp å prøve å ringe og ta beina fatt. Politistasjonen befant seg bare noen hundre meter unna.

Men etter å ha funnet en lysbryter som fungerte, tok jeg meg tid til å betrakte det sparsomt møblerte rommet. En sofa, et salongbord, skrivebord, et par stoler. En spartansk kjøkkenkrok med det helt nødvendige, en vaklevoren seng, lys i taket og lampe på skrivebordet, det eneste møbelet som ikke så ut til å komme rett fra skraphaugen.

Ingen verdig sorti for en av byens fordums besteborgere.

På skrivebordet lå en haug med papirer, aviser og utklipp. Jeg tørket av blodet på hendene og bladde gjennom dem. Etter at jeg hadde ristet mobilen grundig, fikk den plutselig nytt liv. Nå fotograferte jeg det han hadde gjort understrekninger og markeringer på. Utropstegn, spørsmålstegn, uleselige kommentarer. Mye engasjement. Minuttene rant unna, men jeg tok den tiden jeg trengte. Ingenting hastet lenger.

I en sprekk i veggen, bak skrivebordet, stakk det fram en 7. sans, en lommeutgave for 2020 med noen ganske få notater som jeg fotograferte uten å avsette fingeravtrykk før jeg la den tilbake, med det resultat at den falt langt inn i sprekken og forsvant. Jeg vurderte å hente den fram igjen, men lot det være. Litt jobb måtte jeg overlate til etterforskerne.

Bikkja fulgte meg med et trist blikk. Hunder har følelser. Det var ikke bare jeg som hadde mistet en venn. Hvor skulle det bli av dyret?

Først da jeg satte meg forsiktig i den skrøpelige sofaen, begynte jeg for alvor å reflektere over det sentrale spørsmålet: Hvem hadde kjørt en kniv inn i Salvesens hals? Og da slo en ny tanke ned i meg. Da vi fikk høre om hans overgang til fast bosted, hadde Wilhelm Mørk skaffet en startpakke til overrettssakførerens kjøkken. For å følge opp, hadde jeg spandert et knivsett, et jeg riktignok hadde fått i gave.

Kniven jeg hadde fjernet fra halsen hans, stammet ganske sikkert fra meg.

Jeg brant etter å tenne en sigarillo, men greide å motstå fristelsen. Nå var det også mulig å ringe med mobilen, men i stedet for å varsle øvrigheten, ringte jeg Mørk.

«Wilhelm?» sa jeg. «Hvor befinner du deg?»

«Hvorfor spør du?»

«Glem det,» sa jeg. «Noe har skjedd. Jeg er i Salvesens bolig.»

«Hva gjør du der?»

«Jeg fikk en melding,» sa jeg.

«En melding? Var det røyksignal?»

«Han har skaffet seg mobil,» sa jeg. «Nå sitter jeg og tråkker i blod.»

«Blod?» Selv Mørk hørtes sjokkert ut. «Hva i helvete er du sier?»

«Noen har stukket en kniv i overrettssakføreren. Han er død.»

«Jøss.» Det ble stille. «Ikke din kniv, håper jeg?»

«Du måtte ta den,» sa jeg. «Men jeg tror du har rett.»

«Er politiet der?»

«Mobilen min sloknet i blodet,» sa jeg. «Nå virker den igjen.»

«Ta det pent, min venn. Ikke gjør som du pleier.»

«Og hva skulle det være?» sa jeg oppgitt.

«Å finne på noe som innebærer trøbbel. Jeg er der så snart jeg kan.»

Akkurat da jeg var i ferd med å taste inn nødnummeret, hørte jeg sirenene.

Blålyset lyste opp gaten da jeg åpnet døra for å sjekke.

En politibil bremset opp foran inngangen. To uniformerte betjenter steg ut, begge med munnbind. De var unge og ganske sikkert ikke veldig erfarne der de sto og betraktet meg. Som spøkelser, tenkte jeg. Døra inn til rommet der Salvesen lå var bare delvis åpen. «Hva har skjedd her?» Det var den mannlige betjenten som snakket. Kvinnen, som holdt seg i bakgrunnen, så ut som en skolejente. «Vi har fått melding om bråk her. Var det du som ringte inn?»

Jeg ristet på hodet. «Nei. Det ligger en død mann der inne.» Jeg pekte på døra. «Han er drept.»

Han stirret på meg med mistenksomt blikk.

«Mobilen min virket ikke,» sa jeg. Allerede nå visste jeg at jeg ikke likte fyren. «Hvem fikk dere melding fra?»

Han ignorerte meg. «Bli her.» Det var tydeligvis rettet mot meg, selv om han så på sin kvinnelige kollega før han gikk forbi meg og skjøv døra opp. «Tilkall forsterkninger og ring ambulansen.»

«Jeg ville ikke flytte på mannen der inne siden jeg konstaterte at han var død,» forklarte jeg, uten at det så ut til å gjøre noe inntrykk.

Hva betjenten foretok seg, så jeg ikke, siden jeg fulgte ordren om å bli i gangen. Men da han igjen viste seg i døråpningen, var han grønn i den delen av ansiktet som var synlig. «Fy faen.» Han så stygt på meg. «Og du er?»

«Mitt navn er Foyn. Svend Foyn, advokat.»

Mens han så usikker på meg, tydelig i tvil om hva han skulle foreta seg, dukket flere blålys opp utenfor.

Ambulansen stanset rett foran inngangen. Det var tre i bilen, en kvinnelig lege og to mannlige ambulansemedarbeidere, alle med munnbind.

«Pass deg for blodet,» sa jeg da legen beveget seg inn i rommet der Salvesen lå. De to andre ble stående avventende i gangen. «Dette er en drapssak. Jeg forsøkte å få liv i ham. Det er best at dere ikke flytter på kroppen hvis du kan fastslå at han ikke lever.»

Legen bøyde seg over kroppen på gulvet og trakk raskt den samme konklusjonen som meg. Salvesen var død. Bikkja satt urørlig ved beina hans. Da betjenten, som nå hadde trengt seg inn, prøvde å dra den vekk, glefset dyret mot hånden hans og knurret advarende.

«La bikkja være,» sa jeg.

Enda en bil bråstoppet utenfor. Mer politi.

Teknikerne kom først, i hvite drakter, med tunge kofferter. De ignorerte meg og henvendte seg til legen, som ga dem en oppdatering. Jeg beveget meg ut og ble stående og betrakte trafikken. For en utenforstående måtte det virke kaotisk. Men jeg hadde besøkt åsteder før. Noen rigget opp en lyskaster og trakk sperrebånd, andre sjekket omgivelsene. Plutselig var det blitt folksomt i gaten.

Etter ytterligere noen minutter svingte en sivil bil opp foran inngangen. To etterforskere kom med bestemte skritt mot meg, også disse korrekt antrukket med munnbind. Den ene stoppet og ga noen korte ordrer til betjentene med beskjed om å få folk unna. Den samme skjebnen led Tønsbergs Blads utsendte medarbeider som hadde møtt opp, selv om det var sent.

Han som framsto som sjef for etterforskerne kjente jeg. Å betegne overbetjent Thomas Axelsen som en venn, ville vært løgn. Vi hadde hatt våre konfrontasjoner, senest i fjor, da en kvinnelig etterforsker ble drept under en dekkoperasjon i denne byen. Selv om jeg hadde bidratt til at saken ble oppklart, hadde det ikke vært noen takk å få. Tvert imot.

Han stoppet og stirret på meg. «Hva gjør du her, Foyn?» Jeg fikk en bestemt følelse av at han var i ferd med å kommandere meg til å få på munnbind.

«Jeg venter på dere,» sa jeg. «Det har skjedd et drap her.» Jeg pekte mot døra. «Noen har stukket en kniv i halsen på overrettssakfører Christian Salvesen.»

«Nå?» Det virket ikke som det gjorde noe tungt inntrykk. «Vi kjenner ham.»

«Ja vel?» At overrettssakføreren i perioder hadde vært en velkjent kunde hos det lokale politiet, var ingen hemmelighet. Der ble han betraktet på linje med andre av byens løse fugler. Historie og tradisjon var ikke etatens sterke side. «Christian Salvesen var en av byens mektigste menn da du gikk på ungdomsskolen,» sa jeg.

«Og hva så?»

«Hva tenker du om dette drapet?» sa jeg. «Du har vel en teori?»

«Jeg tenker ingenting.»

«For en gangs skyld er vi enige,» sa jeg. Et billig poeng, ikke til å motstå.

Heller ikke det gjorde noe inntrykk på ham. «Og hva er så din rolle her, Foyn?»

«Jeg fant ham,» sa jeg. «Liggende på gulvet i en pøl av blod. Jeg prøvde med gjenoppliving, men det var for sent.»

«Meldte du fra?»

«Mobilen streiket,» sa jeg. «Jeg var på vei til dere da en patrulje dukket opp. Først nå har jeg fått den til å virke igjen.»

«Det kom inn en melding til oss. Kjenner du til det?»

«Nei.»

«Salvesen er jo en bekjent av deg.» Han fikk det til å lyde som en trussel.

«Han er en venn,» sa jeg. «Og for å spare deg for spørsmålet; det var ikke jeg som drepte ham. Jeg aner heller ikke hvem det var.»

Han stirret skeptisk på meg. Dette var en dårlig start. «Og hva gjorde du her?»

«Jeg fikk en sms fra Salvesen,» sa jeg. «Klokka 16.05 i dag. Han måtte snakke med meg.» Jeg tok fram mobilen og viste Axelsen meldingen. «Jeg så først etter ham på Big Ben.»

Han studerte meldingen. Store utfordringer. Vi må møtes. Nå. Salvesen. «Hva betød det?»

«Jeg aner ikke.»

Axelsens blikk var enda mer skeptisk enn vanlig. «Så du visste altså ikke hva det dreide seg om?» Han trodde jeg løy.

Jeg trakk på skuldrene. «Nei.»

«Jaså? Du venter her, Foyn.» De to etterforskerne forsvant inn døra.

Ut av mørket sto han plutselig der, innenfor sperringene. Han måtte ha greid å snakke seg gjennom. Med sin lange karriere i politiet var han et kjent ansikt. Nå var han advokat. Wilhelm Mørk hadde fullført juridikum mens han var i politiet, og i en periode gjennomført nødvendig praksis for å få bevilling. Nå var vi på et vis kolleger.

«Hva vet du?» Han var alltid velkledd, men nå overgikk han seg selv.

Jeg ristet på hodet og betraktet antrekket hans. «Hvor kommer du fra?» Lys kamelhårsfrakk over mørk dress, svarte, blankpussede sko. «Rett fra fest?»

«Det er fredag, min venn. Hva kan du fortelle?»

«Jeg dumpet bare opp i det,» sa jeg, ga ham et resymé og viste fram meldingen. «Jeg kom hit av ren nysgjerrighet uten å ane hva han ville. Det er første gang jeg er her, og det blir den siste.»

Mørk studerte mobilen og rynket pannen. «Hva i helvete skal dette bety?»

«Jeg aner ikke. Men det er typisk Salvesen. Lek med ord.»

Han nikket tankefullt. «Fant du noe i leiligheten?»

«Jeg fant et lik,» sa jeg.

«Spar meg. Du benyttet anledningen til å sjekke.»

«Jeg bladde gjennom den 7. sansen hans,» medga jeg. «Og det jeg kom over av papirer.»

«Hadde Salvesen kalender?» Mørk ristet på hodet. «Det er i seg selv mistenkelig.»

Ambulansefolkene kom ut døra. Salvesen var pakket inn i hvitt. Kroppen hans kunne vært et lite barns.

Vi sto tause og betraktet båren mens den ble trillet forbi oss.

«Det er for jævlig.» Et uvanlig utsagn fra Mørk.

Vi ble avbrutt av Axelsen som stoppet foran oss og betraktet Mørk. «Hva gjør du her?»

«Foyn trenger en som kan ivareta hans interesser.»

«Så det mener du?» Axelsen ventet ikke på svar, men henvendte seg til meg. «Du blir med på kammeret. For en samtale,» la han til.

Mørk brøt inn. «Dersom det er snakk om et forhør, blir jeg med.»

Axelsen betraktet ham med dårlig skjult misnøye. «Vi trenger ikke advokat for å snakke sammen. Med mindre det er noe som holdes skjult for oss.»

«Jeg vet ingenting,» sa jeg. «Derfor kan jeg heller ikke holde noe skjult.» Men noe hadde slått meg. Jeg valgte å holde det for meg selv. Inntil videre.

«Ja vel.» Igjen fikk jeg følelsen av ikke å bli trodd. «Er det blod du har på hendene, Foyn?»

Jeg så ned. «Jeg prøvde å få liv i ham.» Jeg hadde glemt blodet.

Axelsen stirret på meg. «Så?» Det virket ikke som han ventet på svar, for han bare fortsatte. «Så du tok i kniven?»

«Bare i skaftet, og der tror jeg ikke du finner noe avtrykk,» sa jeg. Skaftet var ruglete, uegnet til å registrere fingeravtrykk. «Jeg bør vel nevne at kniven var en gave fra meg. Til innflyttingen.»

Axelsen himlet med øynene. «Vi ser på det. Dine avtrykk har vi allerede.» Han forsvant inn i stuen og kom ut sammen med en tekniker, som etter å ha tatt en rekke prøver, til slutt sa seg fornøyd.

«Du kjører med meg, Foyn.» Axelsen var knapp i stemmen.

Mørk hadde fulgt med i samtalen. Nå henvendte han seg til meg mens han ignorerte Axelsen. «Oppstår det problemer, ringer du meg.»

«Hva med hunden?» sa jeg. Dyret sto på trappa og stirret ut i mørket.

«Hvem eier den?»

«Salvesen tok seg av den,» sa jeg. «Dere kan ikke la den bli igjen her.»

«Er ikke du et hundemenneske, da?» For første gang ante jeg et glimt av humor i stemmen hans. «Jeg har stadig observert deg sammen med et digert dyr. Du får ta deg av bikkja. Avdøde var din venn, er det ikke så?»

Jeg kastet et blikk på bikkja. Axelsen hadde et poeng der. Men Hulda kom ikke til å like det. «Vel,» sa jeg. «Jeg ordner det i kveld. Så får dere overta i morgen.» Vi plasserte bikkja i baksetet på Axelsens Mazda, der den ble sittende merkelig stille.

2

Jeg hadde aldri likt meg på stasjonen. Eller kammeret, som vi i gamle dager kalte det. Hver gang jeg var her, fikk jeg en følelse av dårlig samvittighet. Ikke helt ubegrunnet, når jeg tenkte meg om. Alt var stille, en enslig betjent satt i telefonen.

Axelsen gikk med forbausende spenstige skritt foran meg opp trappa. Mannen levde utvilsomt sunt. Altfor sunt for meg. Dessuten var han uten humoristisk sans.

To egenskaper som gjorde livet surt for alle, inkludert ham selv.

Den vesle hunden trippet i hælene mine.

Kontoret hans minnet om rektors kontor. Og ga meg den samme følelsen.

Besøksstolen var som på mitt kontor, ubekvem, og man satt en tanke lavere enn han gjorde på plassen bak skrivebordet. En velkjent, men effektiv metode.

Salvesens hund klemte seg inntil stolen min og ble sittende uten å gi fra seg en lyd.

«Vel, Foyn.» Ansiktsuttrykket hans var like vennlig som min ekskones da hun observerte meg sammen med en kvinnelig venn, flere år etter at vi hadde skilt lag. «La meg høre hva du vet om dette drapet.»

«Det har jeg allerede gjort rede for,» sa jeg.

«Nå ja.» Axelsens mistenksomhet måtte være en yrkesskade. «Drapsvåpenet var altså ditt?»

«Det er ikke helt korrekt.» Mannen irriterte meg. Selv i denne situasjonen greide jeg ikke å dempe meg.

«Det stemmer ikke med det du fortalte for en knapp time siden.»

«Kniven var en gave. Følgelig var den ikke lenger min.»

Axelsen var ikke lett å hisse opp. Om det var en god eller dårlig egenskap, greide jeg ikke å avgjøre.

«Avdøde var altså en venn av deg? En nær venn?»

«Vi kjente hverandre godt.»

«Kjente du også vennene hans?»

«Han hadde ingen.»

«Når ankom du leiligheten hans?»

«Rundt kvart på sju sto jeg utenfor huset. Det gikk noen minutter før jeg fant ham.»

«Det tok nesten tre timer før du fulgte oppfordringen fra ham, Foyn. Hva skyldtes det?»

«Jeg var usikker på hva det dreide seg om,» sa jeg. «Det kunne vært hva som helst. Og først dro jeg jo til Big Ben.»

«Nå ja.» Han virket ikke fornøyd med svaret. Mannen var notorisk mistenksom. «Hadde han noen fiender?»

«Flere,» sa jeg. «Spesielt blant dem som betrakter seg som en del av byens overklasse.»

«Som advokater, kanskje?»

«Særlig de som arbeider innenfor rettsvesenet,» repliserte jeg. Axelsen var faktisk juristutdannet, et studium han hadde gjennomført mens han tråkket gatelangs.

«Du hadde et problematisk forhold til offeret, Foyn?»

Jeg oppfattet det ikke som noe spørsmål. «Definer problematisk.»

«Det er godt kjent at dere ofte kranglet med hverandre.»

Jeg trakk på skuldrene. «Var ikke du gift, Axelsen?» Jeg visste at ekteskapet hadde røket. Kona hadde gitt ham opp. Forståelig nok.

Han svarte ikke. Men var gått over til å tromme med fingrene på skrivebordet.

«Konflikter kan oppstå i nære relasjoner,» sa jeg. «Uten at noen blir drept.»

«For ikke lenge siden hadde dere en høylytt krangel på Big Ben.» Han så uttrykksløst på meg.

Axelsen var sleip nok til å bruke byens brune barer som informasjonskilder. Å overvåke de som ikke var helt veltilpasset, lå høyt oppe på politiets prioriteringsliste. De var mer synlige enn de virkelige skurkene. Han hadde en informant på Big Ben.

«Jeg visste at du var blottet for humoristisk sans,» sa jeg. «Men ikke at du hadde en så velutviklet fantasi.» At jeg hadde tatt tak i Salvesens sløyfe, trukket den ut og sluppet den tilbake med et smell, det stemte. Jeg hadde merket meg at han den kvelden var utstyrt med strikksløyfe, noe som var uvanlig for en mann med hans bakgrunn. «Det var ikke noe annet enn en diskusjon mellom venner.» Barsjefen hadde riktignok mislikt overrettssakførerens reaksjon da han helte en skvett øl over meg, og ba ham forlate lokalet. Men som Salvesen formulerte det: Jeg setter ikke mine ben her igjen før jeg har mottatt en skriftlig unnskyldning. Det hadde han fort glemt.

Unnskyldningen rakk aldri å komme.

«Rørte du noe på åstedet, Foyn?»

«Nei,» sa jeg. Veldig langt unna sannheten var det ikke.

«Og du har altså ikke kjennskap til hva som kan ligge bak dette drapet?»

Jeg ristet på hodet. «Det kom som et sjokk,» sa jeg. «Det eneste jeg kan si, er at Salvesen hadde forandret seg det siste året. Til det bedre,» la jeg til.

«Og hva skal det bety?»

«Angivelig skal han ha hatt en klient, eller flere,» sa jeg. «Han hadde også litt penger mellom hendene.»

«En klient?» Axelsen betraktet meg skeptisk. «Han hadde jo ingen bevilling?»

«Det stoppet ikke den mannen,» sa jeg. «Han snakket stadig om klienter, uten at vi tok det på alvor. Fant dere penger i leiligheten? Eller noe annet?»

«Ingen penger, Foyn. Og heller ikke noen lommebok.»

«Salvesen brukte ikke lommebok,» sa jeg. «Han var prinsipiell motstander av det. Når han var i besittelse av kontanter, rullet han sedlene sammen og plasserte dem i brystlomma på dressen sammen med lommetørkleet.»

«Det var ikke mye å se i leiligheten. Var det alt han eide?»

«Bortsett fra opplevelser,» sa jeg. «Kanskje du burde lete i hans bakgrunn.»

Det gjorde visst ikke noe inntrykk. «Offeret hadde mobiltelefon. Hvor er den?»

«Jeg fant ingen der,» sa jeg og angret øyeblikkelig.

«Så du ransaket åstedet?»

Jeg grep raskt halmstrået. «Mobilen min virket ikke,» sa jeg. «Og siden Salvesen faktisk hadde sendt meg en melding, trakk jeg den konklusjon at det måtte ligge en mobil der. Jeg lette etter den for å kunne varsle, men jeg fant den ikke.»

«Hm.» Han trodde meg ikke. «Hadde ikke Salvesen en kjæreste?»

Jeg stirret overrasket på mannen bak skrivebordet. Hvordan i huleste kjente han til sånt? «Ikke for øyeblikket, så vidt jeg vet. Men han har vært forlovet.»

Axelsen hevet øyenbrynene. «I hans alder?»

«Hugh Hefner var enda eldre da han giftet seg for siste gang.»

«Dette er ikke morsomt, Foyn. Hvem var så denne forloveden?»

«Jeg kjente henne ikke,» sa jeg. «Men hun het Dolly.»

«Dolly? Var hun ikke norsk?»

«Jo da. Vi kalte henne Dolly Parton. De hadde mye til felles.»

Axelsen ristet oppgitt på hodet. «Hvor finner vi så denne kvinnen?»

«Hun bor i Tønsberg,» sa jeg. «I Markveien.»

Igjen hevet han øyenbrynene. «I byens beste strøk?»

«Overrettssakføreren hadde sans for materielle goder,» sa jeg. «Men jeg kan ikke tenke meg at hun har drept ham, hvis det er det du tror. Dessuten er det forholdet for lengst historie.»

«Jeg tror ingenting, Foyn. Er det ellers noe du ønsker å tilføye?»

«Nei,» sa jeg og gjorde tegn til å reise meg.

Axelsen rettet en pekefinger mot meg. «Salvesen hadde kriminelle kontakter, det er du vel klar over?»

«Som deg, kanskje?» Nå trådte jeg nok over en grense. Men jeg greide ikke å la være.

Rynkene i pannen hans var blitt dypere. «Spar meg for blødmene dine, Foyn.»

«Vi har jo begge slike kontakter,» sa jeg beroligende. «Og Salvesen har et langt liv bak seg som advokat, også som forsvarer. Hvordan vet du dette, forresten?»

Han betraktet meg granskende. «Vi følger med på det som skjer i denne byen. Det er jobben vår. Salvesen kan ha vært involvert i alvorlige saker.»

«Det kan du ikke mene?» Jeg så oppgitt på ham. «Småkriminalitet, kanskje. Forseelser, ville jeg heller kalle det. Salvesen var ikke typen til å drive med kriminalitet.»

«Som en nær venn av avdøde, må du vel ha kjent til kontaktene hans?»

Salvesens bevegelser var det umulig å følge. Han hadde beveget seg over hele skalaen. Den eneste røde tråden jeg hadde skimtet, var forakten for eliten, den han selv en gang hadde tilhørt. En ekte populist. Men i motsetning til dem, visste han hva han snakket om. «Han delte ikke sånt med meg. Kan du si noe om det?»

«Det vet du jeg ikke kan.»

«Påstår du at drapet kan relateres til kriminelle forbindelser?»

«Vi kan ikke utelukke noe.» Han stirret på meg. «Eller hva tror du?»

«I Salvesens omgangskrets dreper man ikke hverandre med kniv,» sa jeg og reiste meg og begynte å gå. «Men med ord.» Bikkja fulgte lydig etter. Jeg hadde fått en ny venn. En hannhund. Salvesen hadde presisert det: Jeg er ferdig med hunkjønnet, Foyn.

«Jeg må minne deg om straffansvaret for å holde informasjon skjult for politiet.» Axelsen lente seg fram. «Du er forpliktet til å dele det du vet om drapet med oss.» Han la plutselig an en mildere tone. «En venn av deg er brutalt drept. Du er vel interessert i å finne gjerningspersonen?»

«Selvfølgelig,» sa jeg. Axelsen hadde denne merkelige evnen som noen etterforskere har; de lukter løgn og halvsannheter. Også her. Men jeg sa ingenting.

Veien hjem gjennom mørke, tomme gater var lang og tung, selv om det bare dreide seg om noen hundre meter. Jeg kjente meg ensom. Mye ville bli forandret. Krangling og ordspill med overrettssakføreren. Jeg ville savne ham. Og jeg måtte innrømme det; i flere saker hadde hans kunnskaper og kontakter hjulpet meg ut av alvorlige vanskeligheter. Byen ville ikke bli den samme. Heller ikke jeg.

Bikkja gikk klemt inntil meg. Det var som dyret hadde noe å fortelle. Var et vitne. Fortsatt så jeg alt tydelig for meg: blodet, det gapende såret i halsen. Jeg kjente lukten i den forkomne leiligheten. Og stillheten. I natt kom jeg ikke til å få sove.

Jeg kikket ned på hunden og ga meg selv et løfte. Jeg skulle finne drapsmannen. «Hva skal vi kalle deg?» sa jeg og klappet dyret. «Et navn må du jo ha.» Ideen kom ut av den mørke natta. Death is not the End. «Det må bli Dylan,» sa jeg. Hunden stirret på meg. Med et snev av takknemlighet, innbilte jeg meg.

Da jeg låste meg inn i loftsleiligheten, ventet neste problem. Min nye venn hadde stilt seg bak meg mens han stirret på en sanktbernhard. Hulda hadde våknet.

Med tunge skritt beveget hun seg mot meg. Lav knurring varslet trøbbel.

Plutselig, fullstendig uventet, skjedde det noe overraskende. Hulda la seg ned på gulvet, strakte den tunge kroppen ut over teppet og ga fra seg et forsiktig bjeff. Kjøteren svarte med en tilsvarende bevegelse og en spinkel piping mens de to langsomt nærmet seg hverandre.

Jeg betraktet de to på gulvet. En mystisk form for forståelse hadde oppstått.