Rebecka Edgren Aldén

Rød augustmåne

Oversatt fra svensk av
Rune R. Moen, MNO

Til seilermennene i mitt liv,
mannen min Björn og faren min Anders

Prolog

ANNIKA STÅR I akterenden og speider utover Nämdöfjärden. Foran henne sitter Simon og navigerer, mens Nadia kjører båten Rescue Cecilia støtt gjennom bølgene. Den mørke, tykke hårknuten hennes gynger opp og ned, og Annika vifter irritert bort sitt eget hår som pisker mot ansiktet. Hun må bestille time hos frisøren snart og klippe seg kort igjen. Men ikke tenk på det nå, hun må konsentrere seg om oppdraget, sier hun til seg selv.

Nødmeldingen som nettopp kom, var kortfattet. Et par på en seilbåt mente de hadde sett noen ligge urørlig på en strand. Siden det var grunt, kunne de ikke gå nærmere, og ringte i stedet sjøredningstjenesten for å få hjelp.

De passerer en askegrå øy i utkanten av vika. Greinene på trærne ser mer ut som skjelettfingre enn som levende organismer. En enslig svart fugl myser mot dem mens den rister på de store vingene. Annika kikker bort på Simon, ser at han rister på hodet. Der skarvene sprer seg, dør naturen. Hun hutrer selv om det egentlig ikke er spesielt kaldt. Et eller annet i luften føles illevarslende. Som når verden holder pusten før et uvær. Langsomt drar hun opp glidelåsen slik at vindjakka dekker halsen, varmer den ene hånden innenfor den røde flytevesten.

Hun kjenner et sug i magen da Nadia svinger krapt mot styrbord. Båten krenger idet de kjører bort fra hovedleden og inn gjennom Örsundet. Innenfor ser de Skepparviksviken, der paret ringte fra. Det går riktignok bilvei hit også, men det raskeste er vannveien.

Allerede på lang avstand ser Annika bylten i vannkanten. En uro brer seg i kroppen mens hun går foran i båten. Hun strekker hals for å prøve å se. Hun myser for å se bedre, men jo nærmere de kommer, desto mindre håpefull blir hun. Havet ser mer levende ut enn personen som ligger der.

«Hallo?» roper hun prøvende, men får ikke noe svar.

Simon stiller seg ved siden av henne på fordekket. Det virker ikke som om han fryser, selv om han går i shorts og bare har T-skjorte under flytevesten. Øynene blir smale bak brillene mens han betrakter den ubevegelige kroppen.

Nadia kjører sakte så nært inntil stranden hun kan. Annika hopper uti og Simon følger på rett bak. Vannet trenger inn i joggeskoene så det går et rykk gjennom kroppen. Vannet når henne til anklene, og hun glir på de våte steinene som er hårete av gult sjøgress, men gjenvinner balansen i siste liten. Mens hun nærmer seg personen på stranden, hører hun det svake suset fra furuene som står i givakt litt lenger opp. Det høres nesten ut som om de hvisker noe. Mellom trærne ligger en beskjeden hytte med slitt, gråbrun fasade. Bak den ses så vidt en plen som er uvanlig grønn for årstiden, og lenger bak troner et større hus. Mens hun løper bort mot kroppen, blir hun møtt av en kvalm stank, og hun kaster et blikk i motsatt retning. På stranden har havet spydd opp klaser med klissete tang.

Det er en kvinne, ser Annika da hun kommer nærmere. Hun ligger på magen, med hodet rett ved vannkanten. Litt av det lange håret bølger seg i vannet når bølgene skyller rytmisk opp på stranden. En del av håret er farget mørkebrunt. Steinene rundt hodet er flekkete av brunrød farge. Det ser nesten ut som om kvinnen holder på å skylle ut sjampo fra håret.

Med en viss motvilje tvinger Annika seg selv til å sette seg på huk ved siden av henne. Hun søker etter et punkt på halsen der hun kan føle pulsen, leter i hukommelsen etter hva det forventes at hun skal gjøre. Huden er kald og litt klebrig. Fraværet av liv er så sterkt, men hun bøyer seg likevel frem og lytter etter pusten. Trekker ufrivillig inn stanken av uvasket hår og våt ullgenser, og også noe annet, ikke svette, men en stikkende odør hun først ikke klarer å plassere. Det lukter som om kroppen er blitt marinert i terpentin. Hun husker kunstkursene hun tok på kveldstid mens hun studerte journalistikk på universitetet. Lukten minner henne om den eksentriske, alkoholiserte malerlæreren hun hadde da. Ubehaget veller inn gjennom nesen, avskyen fyller munnen og hun rygger tilbake.

Simon slår seg ned på den andre siden. Han er betydelig mer handlekraftig enn henne. Hun retter seg takknemlig opp da han snur kvinnen og begynner livreddende innsats. Han løfter haken til kvinnen, bøyer hodet bakover og legger deretter håndflatene mot brystkassa hennes og trykker ned. Annika svelger mens hun betrakter Simon, som gjør kompresjoner med regelmessige bevegelser. I VHF-en melder Nadia at hun har ringt 112. Simon fortsetter til tross for at kvinnen ikke gir fra seg noen livstegn. Han puster anstrengt. Annika fylles av skam, over reaksjonen og kvalmen kvinnen vekket i henne.

Simon, som begynner å bli andpusten, blåser luft inn i munnen til kvinnen, og legger deretter kinnet mot munnen hennes. Han rister på hodet og ser på henne med sorg i blikket.

«Jeg tror ikke det er noe vi kan gjøre.»

~ ~ ~

Mens de venter på politi og ambulanse, unngår Annika å se på den døde kvinnen. Likevel vokser ubehaget etter hvert som minuttene tikker av sted. Kommer de ikke snart?

Endelig kommer en politibåt mot dem over vannet. Tenk om det er Jens? Pulsen går fortere. Kanskje han har glemt at han foreslo en date. Eller at han ikke har lyst lenger. Hun vet ikke hvilket alternativ som er verst.

Hun blir tørr i munnen da hun ser at det faktisk er han som kommer gående over steinene. Han ser så trygg og sterk ut, høy og bredskuldret i den blågrå uniformen. Det honningfargede skjegget og de lyse øynene får ham til å se snill ut, han minner litt om en teddybjørn. Det kiler litt i magen. I dag har han med seg en ny kollega som hun ikke har sett før. Han er lavere og har mørkt hår. Begge to bærer på et slags alvor. Jens nikker raskt til Annika for å hilse. Ingenting i oppførselen hans avslører at de to har hatt privat kontakt. Hun strammer seg opp. Hun skal nok vise ham at hun kan være minst like profesjonell.

«Ambulansen er på vei», sier Simon og ser fra Jens til Annika. Det går på et mikrosekund, men hun rekker å merke det spørrende blikket hans. Han var med da Jens ringte og ba henne ut, og lurer sikkert på hvordan det har gått. «De er her når som helst nå», legger han til. «Men det er nok dessverre for sent.»

«Vet dere hvem hun er?» sier Jens mens han setter seg på huk ved kvinnen og studerer blodet i pannen nøye. Også han konstaterer raskt at det ikke er mulig å redde henne.

«Nei», sier Simon, «men det ligger et hus rett her oppe.» Han peker opp mot skogen, der den brune hytta hviler i skyggen fra bartrærne.

Jens ber kollegaen bli ved kvinnen mens han selv går opp mot huset. Annika får et innfall og løper etter. Han skvetter til da han oppdager at hun er med.

«Det er merkelig at vi alltid møtes i sånne dramatiske situasjoner», hvisker han, som om de hadde massevis av andre muligheter til å løpe på hverandre, og stemningen blir litt mindre anstrengt. Hun smiler til glimtet i øynene hans, men tvinger deretter seg selv til å bli alvorlig igjen. Situasjonen er alt annet enn morsom. Og de er her på jobb, begge to.

De kommer opp til hytta, som er kledd med grovt panel. Det er spindelvev under utspringet fra mønet. Huset ligger et stykke unna stranden, og Annika synes det er rart at eieren har valgt å la trærne stå. Det er skyggefullt og kjølig her. Vanligvis pleier hytteeiere å hugge ned trær for å få mest mulig sol, men sånn er det ikke her. To trappetrinn fører opp til den massive tredøra. Jens går opp, banker på og roper «hallo». Annika puster forsiktig, men det er ikke en lyd å høre fra huset. Mens Jens lar blikket gli over fasaden, drar han frem et par hansker fra en pose i innerlomma på uniformsjakka. Med hanskene på trykker han forsiktig ned dørhåndtaket. Døra glir opp med et knirk. Annika, som er rett bak, ser så vidt inn i stuen. Fra der hun står, tar hun inn elendigheten. Huset er fullt av skrot og pappesker med gulnende aviser, mens kjøkkenbenken er full av oppvask og flasker. En muggen stank slår mot dem sammen med et par fluer som kommer flygende.

Et sted oppe fra skogen høres sirener, deretter en bildør som smeller igjen. Dempede stemmer, skritt over tørre kvister og kongler.

«Det er best vi ikke går inn. Det kan være et åsted», sier Jens og rygger ut.

To ambulansearbeidere kommer til syne mellom trærne. Jens hilser raskt og peker ned mot stranden.

«Hun ligger der nede.»

De skynder seg forbi. Jens og Annika følger etter, men stopper da de hører noen som roper:

«Mamma!»

En yngre kvinne kommer løpende. Det lyse håret hennes er satt opp i en løs flette, de usminkede øynene er vidåpne av skrekk. Jens skynder seg mot kvinnen og fanger henne med den ene armen.

«Er det mamma?» spør hun. Stemmen skjelver og hun flakker med blikket. Føttene fortsetter å bevege seg, men Jens holder henne i et hardt grep. I armene hans minner hun om en liten fugl som er fanget av en stor bjørn.

«Ikke gå dit, la ambulansepersonellet gjøre hva de kan først», sier Jens med rolig stemme.

Da Annika ser nærmere på kvinnen, oppdager hun at det er noe kjent med henne.

«Er hun død? Bare si det, jeg vet at hun er død.» Ordene blir brutt av hiksting, og kvinnen brister i gråt.

Jens drar henne inntil seg, legger armen rundt ryggen hennes.

«Det ser ikke så bra ut», svarer han ærlig. «Hva heter du?»

Et eller annet med stemmen hennes … jeg kjenner henne, tenker Annika. Hun kan nesten høre hvordan tannhjulene i hjernen snurrer mens de leter etter rett minnekort. Et bilde dukker opp. Noen snur seg og gir henne noe over en disk. Veggen bak er skittenhvit, det står en rekke skjermer på lave skrivebord. Så klikker det og bildet blir klart.

«Felicia?» sier Annika, og kvinnen stusser, dytter Jens litt unna og stirrer på henne.

«Hva? Hvem er …»

«Kjenner dere hverandre?» spør Jens forvirret, og ser fra Annika til kvinnen.

Nei, hun kjenner henne ikke, hun vet ikke så mye mer enn at hun heter Felicia. Men de ses flere ganger i uka. På jobben.

Kvinnen studerer henne. «Du jobber … i redaksjonen?»

Annika nikker ivrig.

«Ja, det stemmer. Og du heter vel Felicia og jobber i IT-supporten til Kvällstidningen?»

Felicia nikker forsiktig. Blunker noen ganger.

«Hva gjør du her?» Så er det som om hun summer seg. Kikker raskt opp på Jens. «Mamma? Hvordan er det med mamma?»

Annika går et skritt nærmere henne, legger en hånd på den tynne armen. Kvinnen får gåsehud under fingrene hennes.

«Jeg er redningskvinne, ja, på fritiden. Det var jeg og kollegaen min Simon», hun peker ned mot stranden, «som fant moren din. Jeg beklager, jeg vet ikke hvor ille det er. Men Jens her har rett. La ambulansefolkene gjøre jobben sin først.»

Jens ser ut til å ha kommet seg over overraskelsen med at Felicia og Annika jobber samme sted.

«Felicia, hvordan har det seg at du tror moren din er død?» spør han.

Felicia griper armen til Annika, drar den mot seg, som om hun trenger å kjenne varm hud. Annika legger en arm rundt henne, kjenner at kroppen skjelver.

«Hun ringte for …», hun ser på en imaginær klokke på den nakne armen, «hvor lenge kan det være? Knappe to timer siden, og var forvirret, helt borte. Liret av seg masse rare greier før samtalen ble brutt. Jeg prøvde å ringe tilbake flere ganger, men da hun ikke tok den, ringte jeg en venn som har bil. Jeg fikk låne den og skyndte meg å kjøre ut hit.»

«Er det moren din sin hytte?»

Felicia nikker, ansiktet forvrenger seg.

«Ja, hun har ikke … hatt det så bra i det siste.»

«Og hva heter du mer enn Felicia?»

«Felicia Vaino», sier hun. «Vær så snill, la meg gå til mamma nå.»

«Hva heter moren din?»

«Laura Vaino.» Hun hvisker frem navnet som om det ville vært farlig å uttale det høyt.

«Jeg kikket inn der. Har du vært her i det siste?» spør Jens.

Felicia rister på hodet, grøsser litt. Annika stryker henne over ryggen for å roe henne ned.

«Nei, jeg kom ikke ut hit i sommer. Jeg har faktisk ikke vært her på mange år, men jeg og søsteren min var her mye da vi var små, på sommeren. Vi elsket å være her da. Den gangen.» Hun kikker raskt bort på Annika. «Mamma er …» Felicia sukker. «Hun drikker for mye. Men vi snakker sammen på telefon av og til.»

Det at Jens ikke sier noe, gjør at hun fortsetter å snakke.

«Jeg ble bekymret. Hun ringte meg, var beruset. Og sint. Hun sa så mye rart, og jeg var redd for at hun …»

«Redd for hva da?»

«At det skulle skje noe, at hun skulle skade seg selv.»

Tårene begynner å renne igjen, hun puster ujevnt. Annika holder hardere rundt skuldrene hennes, holder henne oppreist. Felicia prøver å samle seg, ser hjelpeløst opp på Jens. Stakkars jente. Bare tanken på å miste moren sin på den måten får det til å vri seg i magen. Selv om Annika ikke har så mye kontakt med moren sin akkurat nå, er det grusomt å forestille seg at hun skal dø en gang. Hun tenker på blodet i det grå håret. De bleke beina mot steinene.

«Hva var det hun sa som var så rart?» spør Jens.

«Hun sa at jeg ikke var datteren hennes.»

10 dager senere

DAG 1: 9. AUGUST

Charlotte

«UT! STIKK!»

Skriket fra Hampus ringer i ørene da Fredrik drar meg ut fra rommet. Armer og bein føles som kvae, og jeg stopper opp foran døråpningen, ser tenåringssønnen min ligge pakket inn i dyna som en larve i senga, rød i ansiktet, med knyttede never. Hvor kommer alt sinnet fra? Fredrik smeller igjen døra foran meg, og skriket fra Hampus blir dumpt gjennom veggen, men inni meg lyder det fortsatt like høyt. Skuffelsen dunker i tinningen. For en dårlig mor jeg er!

«Kom, nå drar vi. Det er ikke mer du kan gjøre her», sier Fredrik.

Kjeven er spent og årene svulmer på underarmene. Han har det der harde uttrykket rundt munnen, det som får ham til å svelge en del av overleppa.

«Men han er jo fortvilet. Vi må …», prøver jeg.

«Vi må absolutt ingenting», avbryter Fredrik. «Han roer seg ned igjen.»

Han dytter meg hardhendt foran seg og bort mot gangen. Jeg snubler nesten over en av Ikeaposene som står pakket på gulvet. Ved siden av står noen plastposer med mat ved siden av to vinkartonger, et sammenrullet teppe og flytevestene våre. Jeg svelger og svelger til jeg blir tørr i halsen. Vi kan da ikke dra ut og seile nå? Jeg ser opp på Fredrik som har grepet tak i to av Ikeaposene.

«Nå drar vi», sier han. Munnen er bare en strek.

Jeg snur meg, tar et skritt inn mot dagligstuen. Ser Vilma stå i døråpningen inn til kjøkkenet. Hun ser så stor ut, nesten voksen. Hun er voksen, minner jeg meg selv på. Hun fylte atten i vår. Hampus er snart seksten, men det føles som om det er mange flere år mellom dem. Hun legger hodet på skakke da hun møter blikket mitt. Medlidenhet i øynene.

«Det ordner seg, mamma.»

Ordene fungerer som en ventil, og jeg blunker noen ganger.

«Men mamma», sier hun, og nå ser jeg at også hun har et misfornøyd uttrykk over munnen. Akkurat som hos Fredrik. Jeg flakker med blikket, men hun ser rett gjennom meg, blottlegger mine svakheter. Og jeg hater det hun får meg til å føle. Som om jeg har mistet kontrollen. Samtidig er det sant. Alt med Hampus har fått meg til å vakle, miste min troverdighet som forelder. Vilma synes synd på meg, og det er nesten verre enn sinne.

Jeg drar hånden over pannen og snur meg mot plastposene som er fylt med mat. Beveger meg motvillig mot ytterdøra. Fredrik drar den opp foran meg, og en sval vind som minner om høst smyger seg inn. Jeg hutrer uten å ville det.

«Kommer du eller?»

«Ja, jeg kommer», sier jeg og ser ned på dongeribuksene mine og den blå strikkegenseren, føler at noe mangler. Ja, nettopp, den vindtette jakka jeg fikk i bursdagsgave. Jeg tar et skritt mot garderobeskapet og finner den, drar den på meg. Vilma står hele tiden med armene i kors foran brystet og følger bevegelsene mine. I stedet for å gi henne en klem, som ville vært det mest naturlige, bøyer jeg meg ned og løfter opp to av matposene.

«Ja, ha det, da», sier jeg.

«Ha det, ha det gøy», sier hun med lys og varm stemme, og skammen er stor over at hun er den voksne av oss.

Da jeg kommer ut på trappa, skinner sola meg rett i ansiktet, som om den klandrer meg for at jeg i det hele tatt tenkte ordet høst nå nettopp. Selv om vinden føles kjølig og rå, er det bare midt i august, og ifølge termometeret er det nesten tjue grader i luften. Helt vanlig sommervær. Antakelig er det kontrasten til den heten som beleiret landet for bare noen uker siden, som får meg til å tenke høst. Da varmen endelig ga seg, tok det kjølige og regnfulle været over. Som om naturen måtte kompensere.

Det er bare hundre meter fra huset vårt, som ligger oppe på en liten høyde, ned til havnen. Kravet fra Fredrik da vi flyttet fra byen, var at vi skulle bo nær vannet, nær båten. Da det viste seg at huset jeg fant, lå i akkurat Seglarvägen, gikk han med på alt. Han kunne ikke motstå tanken på å bo i en gate med det navnet. Han godtok til og med at det bare var én etasje, som var det eneste kravet mitt. Jeg tror ikke jeg noensinne vil kunne bo et sted med flere etasjer igjen.

Inni meg rister jeg av meg de stikkende øynene og det rasende skriket til Hampus, og tar i stedet sikte på ryggen til Fredrik der han går nedover den bratte bakken med lange skritt. Bortenfor ham glitrer vannet i havnen.

Seilbåten vår Butterfly, en X-102, ligger glinsende hvit og velstelt ved brygga. Forstagstrekket er tatt av, og bomtrekket også. Fredrik har som vanlig gjort det klart så det skal gå kjapt å heise seil. Jeg har overhodet ikke lyst. Hampus har det ikke bra, det er helt feil tidspunkt å dra ut på. Som om Fredrik kunne lese tankene mine, setter han ned Ikea-posene med en deis i bakken og snur seg mot meg. Bekymringsrynken er tilbake mellom øyebrynene.

«Kommer du eller?»

Mens jeg går mot ham, rekker sola å gli inn bak en sky, og vinden griper tak i posene mine. Da jeg kikker opp, ser jeg at skyene som nettopp var så lette og hvite, har vokst og er blitt mørkere.

«Skal vi virkelig dra ut? Jeg tror det kan begynne å regne når som helst», sier jeg.

«Skjerp deg, for faen», sier han med et sukk. «Vi har jo bestemt at vi skal seile. Kanskje blir det den siste turen for i år.»

Han har rett, skolen begynner i neste uke. Da får vi ikke reist ut.

«Men det føles ikke bra, ikke sånn det er med Hampus nå.»

«Slutt å skylde på ham.»

«Men du så det jo», sier jeg.

«Hva da? En tenåringsgutt som ikke orker maset fra moren? Er det det du mener?»

Nå brenner sinnet inni meg.

«Du vet godt hva jeg mener.»

Han vet svært godt hvordan Hampus har hatt det, hvordan han har det. Alle turene sammen med ham. All den tiden jeg har brukt på sønnen vår. Mens Fredrik har gjort noe annet, ja, mens han har vært her, ved båten.

På vinteren puslet og ordnet han med den, demonterte hele innredningen, tok den med opp til huset, slipte og lakkerte. I vinterhalvåret lå delene plukket fra hverandre på gamle aviser i spisestuen. Den omsorgen han hadde viet til hver eneste lille del på seilbåten, er mer enn han noen gang hadde viet til hjemmet vårt.

«Jeg henter resten, så kan du laste inn og stue ting på plass så lenge», sier han og snur seg, og så begynner han å gå uten å vente på at jeg skal svare.

Jeg ser etter ham der han skynder seg opp bakken. Sola kikker frem igjen, og jeg blir varm og drar ned glidelåsen. Drar i halsen på strikkegenseren under for å få inn luft. Min egen termostat er like upålitelig som sensommerværet.

Noen måker skriker et stykke ut, ved bøyeplassene. En av båtene som ligger der, er ikke blitt brukt hele sommeren og er invadert av en hel koloni med fugler. Måkemøkka ligger som et hvitt lag over dekk.

På en måte kan jeg skjønne hvor skuffet Fredrik ble da sommeren endelig kom og verken Hampus eller Vilma ville bli med. Vilma hadde allerede bestemt seg for å dra til Gotland og sykle sammen med noen venner, og Hampus nektet å dra fra datamaskinen og League of Legends som han hadde vært besatt av de siste månedene.

Det endte med at Fredrik dro ut alene, eller sammen med kamerater. Jeg ble hjemme sammen med Hampus, noe som viste seg å bli en pine da sommeren som kom, ble den varmeste i manns minne. Heldigvis ligger det noen svaberg ikke så langt fra huset, og der var vi nesten daglig for å kjøle oss ned. Hampus var alltid motvillig og rastløs, men ofte i bedre humør etter en dukkert.

Hele sommeren svarte jeg Fredrik det samme: senere.

Nå er det senere, og jeg lovet i et svakt øyeblikk at vi skulle dra ut. Siste sjanse i sommer. Det er ikke det at jeg ikke liker å seile. Tvert imot, det er noe av det beste jeg vet. Interessen for seiling er noe vi har delt i alle år, Fredrik og jeg. Noe som har knyttet oss sammen. Men etter det som skjedde med Hampus, er jeg blitt mindre opptatt av seilingen, samtidig som Fredrik er blitt mer opptatt av den. Nå ligger det et helt hav av asymmetri mellom oss. Han er sur for at jeg aldri blir med, jeg er sur for at han aldri blir hjemme.

Det er få personer i havnen. Men den eldre mannen med hvitt skjegg er på plass i de blå arbeidsklærne sine som vanlig. Han sitter i akterenden av den store treskuta og skrur på et eller annet. Det er rart, jeg har aldri sett ham kaste loss. Et middelaldrende par som jeg vet bor et stykke opp i gaten, går forbi hånd i hånd i like treningsjakker med hver sin lille hund i bånd. Noen ender vagger oppover slippen der man kan rygge ut med henger og sjøsette mindre båter.

Jeg drar inn Butterfly og bærer matposene om bord. Vinden uler og får fallet til å slå rytmisk mot masten. Det hvite skroget gynger, og under meg klukker det i vannet. Da jeg kommer ned i salongen, slår lukten av lakk og parafin mot meg. Teaken glinser. Tenk om Fredrik hadde lagt ned like mye tid på hjemmet vårt i stedet. På barna. Den forbudte tanken kommer over meg: De er ikke hans barn.

Jeg stuer rutinemessig ting på plass, vet hvor alt skal være. Da kjølevarene er plassert i kjølen og tørrvarene i skapet ved siden av, og all drikken er lagt i kjølsvinet eller i luken under sofaen der jeg pleier å sove, går jeg for å hente Ikea-posene med klær som står igjen på brygga. Fredrik har kommet tilbake med det siste fra huset. Uten å se på meg bærer han nesten demonstrativt altfor mange poser om bord på en gang. Han passerer meg på dekk med et lite grynt.

Fortsatt sur, altså.

Jeg betrakter ham mens han smidig tar seg ned i cockpiten med alle tingene. Han har alltid vært flink til å bevege seg om bord, det er som om han kjenner hver eneste millimeter av båten, kan parere hver eneste bevegelse. Oppe på issen lyser hodebunnen gjennom det stadig tynnere håret. På begynnelsen av sommeren foreslo Vilma at han skulle barbere av seg alt, men Fredrik var ikke klar. Han har alltid vært så stolt av den tykke manken sin. Det er bare Vilma som kan lire av seg en sånn kommentar uten å høres kritisk og nedlatende ut. Det er noe ukomplisert og avvæpnende ved henne. Overhodet ikke som med Hampus.

Storesøster og lillebror. Kanskje er det så enkelt som at de har vokst inn i rollene sine. På instinkt famler jeg i jakkelomma etter mobilen, men i stedet for å ringe Hampus ringer jeg Vilma.

«Glemte du noe?» Stemmen til Vilma er kjølig og uinteressert. Tonefallet gjør meg litt nervøs.

«Nei, jeg ville bare sjekke om Hampus fortsatt er lei seg», sier jeg passe nonchalant.

«Nei, det går bra. Dra ut nå.»

Jeg biter meg i leppa, betrakter Fredrik fra der jeg står på brygga. Hodet er bøyd fremover, han holder på med et eller annet i cockpiten. Jeg kjenner at alt inni meg protesterer.

«Jeg har ombestemt meg», skynder jeg meg å si. «Pappa får dra ut alene, jeg kommer hjem igjen.»

«Nei.»

Stemmen til Vilma er så skarp at jeg nesten mister mobilen.

«Hva? Men …»

«Hvis du ikke drar nå, kommer jeg aldri til å tilgi deg.»

«Men hva …»

Det høres et klikk, så jeg blir stående og stirre på mobilen. Hun har lagt på.

~ ~ ~

Jeg kommer aldri til å tilgi deg. Ordene til Vilma brenner inni meg mens jeg stirrer på den tause mobilen. Hvorfor sa hun det?

«Kommer du?» roper Fredrik fra cockpiten. «Vi må komme oss av gårde nå.»

Alltid så utålmodig. Da jeg hører den umiskjennelige pipingen før motoren starter og deretter den velkjente motorlyden, har jeg ikke noe annet valg enn å gå om bord. Fortsatt rystet av Vilmas harde ord får jeg løsnet tauet fra metallringen i brygga. Irettesatt av mitt eget barn. Jeg holder meg i pulpiten mens jeg skyver fra, det suger i magen da jeg et lite sekund kjenner vektløsheten før begge beina står plantet på dekk.

Jeg har lyst til å spørre Fredrik om Vilma, men vet ikke hvordan jeg skal formulere det.

Med vante bevegelser surrer jeg sammen tauet og legger det i luken helt forrest, der fenderne allerede ligger tett i tett. Deretter går jeg akterut til Fredrik, som er opptatt med å bakke ut. Jeg får meg ikke til å si noe, bare slår meg ned i cockpiten. I samme øyeblikk er regnet over oss. Hutrende drar jeg opp hetta på jakka og kryper sammen på setet. Fredrik ser ikke ut til å bry seg om regnet. Han styrer forbi båtene som ligger ved bøyene, det er mange flere i havnen nå enn for bare en uke siden. Høysesongen er over.

«Du», sier jeg til Fredrik, «tror du Vilma har tenkt å ha fest mens vi er borte?»

Han rynker pannen.

«Hvordan det?»

Jeg tygger litt på underleppa mens jeg grubler på hvordan jeg skal si det.

«Hm, jeg fikk en følelse, bare», sier jeg svevende. «Tenk om de har den verste festen?»

«Æsj, Vilma er atten, og hun er ikke sånn. Det er ingen fare.»

Det er sant, Vilma er ansvarsfull og klok. Nesten prektig, overhodet ikke sånn Fredrik og jeg var da vi var unge. Jeg er ikke bekymret for henne i det hele tatt, men for Hampus derimot. Tanken glipper ut av meg.

«Men Hampus da …»

Et mørkt trekk glir over ansiktet til Fredrik.

«Ikke tenk på det. Kanskje det bare er bra hvis hun har fest, om han kommer seg bort fra datamaskinen en stund?»

Jeg studerer ham. Bekymringsrynken er tilbake. Det er så tydelig at han er lei av meg og maset mitt. Men til tross for den tydelige motstanden hans klarer jeg ikke å være stille.

«Han er ikke seksten engang», insisterer jeg, «og du vet jo hvordan det er med ham. Det kan være farlig, hvis han drikker og får for seg et eller annet, jeg har lest …»

«Gi deg nå», avbryter han, «det kommer ikke til å skje noe. Ta roret i stedet og styr opp mot vinden, så heiser jeg seil.»

Med et sukk flytter jeg meg til hans plass og tar over rorkulten. Fredrik reiser seg, holden hånden opp mot vinden, og heiser storseilet. Selv om vi begge vet hva som skal gjøres, er det han som er kaptein. Det blåser bidevind, og båten krenger ned mot vannet mens Fredrik ruller ut fokken. Seilet blafrer i kamp mot vinden til det spenner seg helt, og da strammer han litt til. Den grå collegegenseren hans farges svart av duskregnet.

«Vi kommer til å ha vinden mot oss en stund nå», sier han. «Men vi får se hvor mange ganger vi må slå.»

«Skal du ikke hente en jakke?»

«Hm, jo da», sier han og går ned i båten. «Vil du ha kaffe?»

Jeg svarer at det ville ha vært godt, og hører at han finner frem kopper og termosen. Selvsagt har han til og med gjort klart varmt vann. Han har selvsagt tenkt på alt.

Han sender opp en kopp til meg med akkurat passe mye melk i. Han vet akkurat hvordan jeg vil ha den. Vi er så samspilte, nesten sammenvokste, og likevel så langt fra hverandre. Jeg slurper i meg den varme kaffen mens jeg holder kursen rett frem.

Duskregnet tærer på meg, kryper innenfor huden til tross for den regntette vindjakka. Jeg forstår så klart at det er bra med regn etter den vanvittig varme og tørre sommeren som for bare noen uker siden føltes nesten apokalyptisk. Men er det ikke typisk at det skal bli kaldt og regne akkurat nå, når vi endelig er på vei ut. Som så ofte dukker tanken opp: Hvorfor insisterer vi på å bo i dette gudsforlatte landet egentlig? Men jeg vet at verken jeg eller Fredrik noen gang ville forlate Sverige eller Stockholm.

Og vi skal absolutt ikke forlate hverandre. I hvert fall ikke før Hampus blir voksen.

«Var kaffen grei, elskling?»

Den mykere tonen forteller meg at Fredrik ikke er irritert lenger. Han er sjelden sint så lenge. Det er jeg som er den langsinte av oss. «Mhm», sier jeg til svar.

«Skal vi seile til Nåttarö sånn vi snakket om?» Fredrik stikker ut hodet igjen, ser forventningsfull ut. Ansiktet er mykere og mer avslappet. I hånden har han svart kaffe i koppen med fyret på, som han fikk i farsdagsgave fra ungene en eller annen gang, jeg husker aldri hvilket fyr det er. På koppen min står det Boss. Det er ironisk, siden det er han som bestemmer, i hvert fall om bord i båten.

«Er det ikke litt langt?» spør jeg. Jeg husker ikke engang at vi har snakket om hvor vi skal dra.

Jeg holder hardt i roret. Det blåser rett mot oss og jeg får tårer i øynene av vinden og duskregnet, båten krenger skikkelig nå, og vi er oppe i over sju knop. At den er rask, men likevel har komfort, er en av grunnene til at vi kjøpte akkurat en X-102, og det er noe Fredrik vanligvis kan snakke om i timevis. Jeg vet ikke hvor mange ganger jeg har hørt ham skryte av det store seilarealet i forhold til kjølvekten, som gjør at båten krenger mye og er så rask.

«Hva mener du, vi har jo mange timer på oss», innvender han.

«Men vi blir nødt til å krysse mange ganger, spesielt etter Ingaröfjärden, det kommer til å ta tid. Ikke så gøy i dette været.»

«Hm, jo, så klart. Men det skal visst slutte å regne snart. La oss si fem, seks timer?»

Åtte timer, altså. Fredrik har alltid vært tidsoptimist. Det er nesten alltid han som tar ut kursen. Jeg kan det, så klart, men jeg vil helst slippe. Ofte blir det sånn at jeg sitter til rors, mens han navigerer og trimmer seilene. Vi har våre roller og faller inn i dem uten å tenke.

Jeg kikker opp mot de mørke skyene og kjenner noen lette regndråper i øynene da vi passerer Baggensfjärden.

Da vi var unge, prøvde vi å være ambisiøse og gjøre alt mulig sammen. Jeg sverget på at jeg ikke skulle bli en som satt og survet inne i ruffen, vi skulle beherske båten like bra, begge to. Være likestilte forbilder for barna. Men de siste årene har jeg ikke orket å holde det der ved like. Fokuset er liksom forflyttet, og jeg har ikke maktet å tenke på enda noe jeg skal klare.

Jeg sier ingenting om det, og han kommenterer det heller ikke. Vi kan være furtne mot hverandre, men vi krangler sjelden ordentlig. Vi gjør ikke så mye sammen i det hele tatt. Snakker nesten ikke sammen, annet enn om praktiske ting eller om barna. Mest om Hampus.

Vi ligger ikke med hverandre.

Jeg husker knapt når vi sluttet å ha sex. Men det er flere år siden sist. En gang leste jeg om fenomenet hvite ekteskap. Det hørtes vakkert ut, nesten romantisk, men det er jo egentlig bare en omskrivning av noe tragisk, ja, nesten patetisk. Det vanskelige er at jeg ikke savner det. Av og til leser jeg feel-good-romaner der kvinner starter små bakerier og oppdager lysten sin igjen sammen med en eller annen de helt uventet har møtt på stranden. Eller artikler i kvinneblader med ti tips til hvordan man får lysten tilbake i ekteskapet. Men når jeg leser det, blir jeg helt kald. Hva gjør man hvis man ikke orker eller ikke har lyst til å finne tilbake? Det er ingen som skriver om det.

Jeg lengter verken etter å treffe noen ny og spennende mann eller å finne tilbake til Fredrik. Eller jo, egentlig lengter jeg etter den tiden da sex var lett. Noe som bare skjedde, men det føles så fjernt. Fredrik klager heller ikke. På kvelden er han helt oppslukt i sånne dokumentarer om andre verdenskrig som det går tretten av på dusinet på alle strømmetjenestene vi har.

Det hører kanskje med til alderen, vi nærmer oss femti begge to. Av og til har jeg tenkt at han kanskje har en annen. For han må vel ha behov? Den neste tanken er så vanskelig at jeg skynder meg å undertrykke den. Ville jeg i det hele tatt brydd meg hvis han hadde en elskerinne? Jeg vet ikke om jeg føler noe for ham lenger. Driften min er helt borte. Jeg onanerer ikke engang.

Skal jeg være ærlig, føler jeg ingen lidenskap for noe som helst. Det er lenge siden jeg følte noe i det hele tatt. På jobben går alt på rutine, til og med entusiasmen for det neste vi skal markedsføre. Hvorfor skal folk i det hele tatt kjøpe mer, konsumere mer? Men det er jobben min, og jeg er dyktig i den. I sosiale medier er jeg nøye med å vise frem mitt positive, driftige jeg. Uten lidenskapen ville jeg ikke ha fått noen oppdrag, spesielt ikke nå etter at jeg har begynt for meg selv. Derfor viser jeg alltid hvordan jeg brenner for ting.

Faen, snart brenner hele verden opp av alle som brenner for noe.

Kanskje er det det jeg er? Utbrent? Jeg har brent så mye at det ikke er noen veke igjen å tenne på. Helt kullsvart i begge ender.

Av og til tenker jeg at utbrente middelaldrende kvinner er motstykket til tenåringsjenter med angst. Jeg ville aldri våge å si det høyt, jeg hører hvor foraktfullt det høres ut. Jeg skammer meg også når jeg tenker at andre foreldre som har engstelige døtre, har det så mye lettere enn jeg har det med Hampus. Jeg kan irritere meg over hvordan de koketterer med de flinke jentene sine som har angstproblemer. De får i hvert fall ikke strykvarsler og stadige telefoner fra rektor, kontaktlæreren eller andre foreldre. Skjønner de hvor mye vanskeligere det er å elske en problematisk sønn enn en nedstemt datter?

Jeg tar en slurk av kaffen, som allerede er blitt kald. Ser opp mot himmelen. Det har faktisk sluttet å duskregne, og over meg ses så vidt den lyseblå himmelen mellom skyene som har spredt seg litt. Det lukter sterkt av skjærgård, og vinden klyper i kinnene. Det er ikke mye trafikk på vannet, ingen større motorbåter. Det er deilig. Bensinprisen har gått opp, og det er litt usikkert vær. Fredrik pleier å påpeke at seilere er mye mer robuste enn folk med motorbåt. Han er litt snobbete akkurat der, men det er noe i det.

Vi er på høyde med Knappholmen nå, og foran oss brer Ingaröfjärden seg ut. Jeg kan ikke la være å tenke på det Fredrik alltid nevner når vi passerer den, at den heter det fordi det er der man tar den første drammen, eller knappen. Men i dag sier han ikke noe om det, bare sitter der helt taus rett overfor meg.

Fraværet av støyende motorer gjør stillheten rundt oss mer påtakelig. Jeg skulle ønske at den var bekvem, men den blir stadig mer trykkende. Som et uvær på vei inn.

«Ja ja», sier Fredrik etter en stund, går inn og kommer tilbake med den bærbare høyttaleren vår. Han fikler med mobilen, og snart hører jeg en velkjent trudelutt, signaturmelodien til Sommar i P1.

Jeg kjenner igjen stemmen med det samme, og gåsehuden brer seg langsomt på kroppen.

Hvordan i helvete kan Fredrik tro at jeg vil høre Vincent Cronas sommerprat? Det var jo han som ødela familien vår.