Christina Larsson

Seksjon M

DEL III

Oversatt av Monika Yndestad

Kapittel 1

«I Katrineholm? Jeg forstår ikke.» Charlotte hadde behov for å få en logisk forklaring. Hun hadde ingen god følelse. «Det er langt utenfor arbeidsområdet til Seksjon M», forsøkte hun. «Vi kan ikke plutselig ta arbeid i andre politiregioner.»

Han svarte langsomt og med undertrykt sinne i stemmen. «Det er ikke, har aldri vært og kommer aldri til å bli din oppgave å stille spørsmål ved oppdragene du får.»

Charlotte knyttet frustrert hendene. Hun skulle ønske at de hadde sittet overfor hverandre og ikke i hver sin ende av en telefonlinje. Hun gjorde et nytt forsøk. «Vi kommer til å vekke for mye oppmerksomhet, og det er det siste vi trenger.»

«Oppdraget du har foran deg, er det viktigste så langt.» Stemmen var hard og nådeløs. «Det kan ikke gå galt. Det må ikke finnes den minste tvil om at alt har gått riktig for seg.»

«Men», forsøkte Charlotte. «Nora Feller er det svakeste leddet vårt. Hun stiller spørsmål, ikke høylytt, men i det stille, og det er mye farligere. Jeg vil ha henne bort. Hun vanskeliggjør både mitt og gruppens arbeid.»

«Vi har diskutert det før, og svaret mitt er det samme. Nora Feller skal bli værende. Hun får ikke slutte i Seksjon M før jeg bestemmer det. Du er personlig ansvarlig for sikkerheten hennes. Forstått?»

«Hun er en uberegnelig risikofaktor. Carl Aston sirkler rundt henne, prøver å finne ut hvordan hun fikk jobben, stiller spørsmål om bakgrunnen hennes og fisker etter informasjon. Kan vi ikke sparke ham i det minste?»

«Nei, han må også bli værende, og du vet hvorfor.»

«Men bakgrunnen hans fra Säpo …»

«Ansettelsen av Carl Aston gir Seksjon M enda mer autoritet og holder eventuelle mistanker og tvil om virksomheten på avstand.»

«Men …»

«Nå holder det, Charlotte. Du må gjøre akkurat som du får beskjed om. Ingen soloutspill. Jeg har advart deg før. Du kan ikke improvisere og manipulere omgivelsene dine når etterforskningen går inn i en intensiv fase. Hvis du ikke løser dette oppdraget med millimeterpresisjon, så blir vi nødt til å legge ned Seksjon M.»

«Jobben min vil bli betydelig lettere hvis jeg fikk vite hvorfor Nora Feller er så viktig.»

«Det er til ditt eget beste at du kun får den informasjonen du trenger for å utføre oppdraget.»

«Men jeg …»

«Svaret er fortsatt nei. Hvis du ikke kan akseptere det, så …»

Charlotte skjønte at hun ikke kom lenger. Hun ville ikke at han skulle være sint på henne. Det var på tide å bøye seg. «Unnskyld», sa hun lavt. «Jeg skal ikke ta det opp igjen. Jeg begynner forberedelsene med det samme. Det skal ikke bli noe problem.»

«Godt, da er vi enige. Og til slutt, Charlotte …»

Det ble taust i noen evighetslange sekunder. Charlotte ventet. Kroppen spente seg instinktivt. Hva kom han til å si?

«… bare sånn at du forstår …» Han hvisket frem ordene. «Hvis du mislykkes eller sladrer, så er det du som er det neste oppdraget.»

Kapittel 2

Charlotte tok en siste titt i speilet. Klokken nærmet seg fire – vargtimen. Tidspunktet flest mennesker dør, da søvnen er på det dypeste og marerittene er mest livaktige. Det askefargede håret i parykken var trukket tilbake i en løsthengende hestehale. Et lag med sminke fikk henne til å se intetsigende ut, og brune linser skjulte de naturlig stålblå øynene hennes. Ingen ville gjenkjenne henne. En følelse av å være uovervinnelig pumpet i årene. Hun kontrollerte for siste gang at det elektroniske ID-kortet var ordentlig festet sammen med navneskiltet på brystlommen på legefrakken, der også et blått etui av plast med noen kulepenner stakk opp.

Charlotte stakk hendene i sidelommene. Kjente etter. Jo, alt hun kom til å trenge, lå der. Hun senket skuldrene og blikket. Så forlot hun lagerrommet i kjelleren og gikk ut i den brede undergangen som forbandt sykehusbygningene med hverandre. Gulvet og veggene var gråmalte, litt mørkere på gulvet og litt lysere på veggene. Lysrørsarmaturen i taket kastet lange skygger. Hun gikk med bestemte skritt bortover korridoren og passerte ståldør etter ståldør som var plassert rett overfor hverandre. Presisjonsarkitektur som ikke hadde noe med behov å gjøre, bare en visuell oppvisning fra arkitektens side. Hun valgte å bruke trappeoppgangen, det var for dumt å risikere å sitte fast i en heis, eller bli stående med en eller flere personer som rakk å lese ID-kortet, granske ansiktet hennes og stille spørsmål. Overraskende nok møtte hun ikke mer enn et par personer da hun tok seg frem til Avdeling for rettsmedisin. Hun dro kortet gjennom leseren, en grønn lampe ble tent, og glassdøren inn til avdelingen laget en klikkende lyd. Straks hun var innenfor, plasserte hun seg slik at hun ikke var synlig hvis noen gikk forbi i korridoren utenfor. Tiden ville bli registrert på Nils Sachs, rettsmedisiner og forsker. Hun sto stille en lang stund, ventet, lyttet. Det burde ikke være noen her, men hun ville forsikre seg om at hun virkelig var alene. Hun gikk litt lenger inn, til et venterom med en grønn stoffsofa plassert på den ene siden og en ekspedisjon midt imot. Hun fortsatte, passerte enda en låst glassdør og fant så kontoret til Nils Sachs og gikk inn. Hun tente lommelykten og lot lysstrålen vandre over veggene. En diger bokhylle dominerte den ene siden og var fylt med medisinsk faglitteratur og publikasjoner om forskning. Midt i rommet sto et skrivebord med en datamaskin, og langs de andre veggene var det plassert gråfargede arkivskap med sikkerhetsdører. Hun la merke til at alt sto i omhyggelig orden. Hun visste at Nils Sachs var en pedantisk mann med en nærmest fotografisk hukommelse. Det kompliserte jobben hennes, men det så hun på som en utfordring. Ofte gikk det nesten litt for lett. Denne gangen var omstendighetene usedvanlig komplekse. Men det var ikke hun som bestemte oppdragene – hun bare utførte dem. Enn så lenge var oppgaven hennes problemløsning og eliminering. Men det var bare et spørsmål om tid før hun ville nå målet sitt – å bestemme, få velge ut objektene. Hittil hadde alle oppdragene til seksjonen vært i politiregion Vest, men nå skulle ett finne sted i Katrineholm, langt fra det vanlige arbeidsdistriktet deres. Charlotte aktet å finne ut hvorfor. Hun forsto at det hadde noe med Nora å gjøre. Av en eller annen grunn måtte de beskytte Nora. Men hvorfor?

Charlotte gikk frem til skrivebordet, satte seg foran datamaskinen og brukte ID-kortet til å logge seg inn i datamaskinen til Nils Sachs. Hun aktiverte det eksterne tastaturet og sjekket IP-nummeret. Etterpå deaktiverte hun brannmuren og importerte filer med bilder og tekst. Hun var ingen sentimental person, tvert om var det ikke mye som påvirket henne. Nils Sachs skulle snart dø. Det ble enklest slik, og minst konsekvenser for henne selv, Seksjon M og i første rekke oppdragsgiveren hennes, mannen som enn så lenge bestemte over livet og fremtiden hennes. Da hun var ferdig, aktiverte hun brannmuren og slo av datamaskinen. Før hun forlot rommet, sjekket hun at alt så ut som da hun gikk inn der tjue minutter tidligere. En halvtime senere var hun tilbake i kjelleren, hvor hun skiftet til en ny forkledning før hun ubemerket forlot sykehuset.

Kapittel 3

Det hadde snødd i løpet av natten, minst en halv meter, men det var likevel brøytet på både veier og gater. Det hvite dekket som hvilte over landskapet, dempet alle lyder. Veien frem til parkeringsplassen ved Skogskapellet var omkranset av voller, som en allé. Nora måtte sette fra seg bilen langs muren som gjerdet inn kirkegården slik også flere andre allerede hadde gjort. En lang rekke svartkledde personer var på vei inn i kapellet. Hun gjenkjente flere av sine gamle kolleger, og angsten for å møte dem la seg tungt over brystet. Nora trakk pusten dypt. Det var sytten kuldegrader ute. Kulden trengte raskt inn i kupeen, her kunne hun ikke bli sittende. Hun grep håndvesken og gikk ut av bilen. Blikket hennes ble trukket mot skogen og stien som førte opp til Gatstuberg. Det var der Ulrik hadde tatt livet av seg, ifølge etterforskningen til politiet i Katrineholm. Nora skulle ønske at hun fikk se selvmordsbrevet, bildene og bevismaterialet som politiet hadde innhentet. Men det ville de aldri la henne få gjøre. Hun følte på et sterkt behov for å gå opp på fjellet og undersøke stedet der det ble påstått at Ulrik hadde klatret over gjerdet og hoppet rett ut fra stupet. Kanskje etter begravelsen?

Da Nora kom inn i kapellet, var det nærmest fullsatt, og hun lurte på om hun skulle gå derfra. Lengst fremme sto en hvit kiste omgitt av blomsterarrangement og kranser med brede silkebånd. Nora bet seg i leppen og forbannet seg selv da hun innså at hun hadde glemt å sende blomster og ta med seg en bukett. Den siste tiden hadde alle døgnets timer dreid seg om moren hennes som lå i koma etter et slag. Nora hadde mer eller mindre bodd på sykehuset, i en ekstraseng på rommet til Mona. Hun var hele tiden engstelig for at moren aldri mer ville våkne. Man hadde konstatert at slaget hadde oppstått i den høyre hjernehalvdelen og trolig ville påvirke førligheten, men forhåpentligvis ikke språket. Legene var bekymret over at Mona ennå ikke hadde våknet. Selv om de ikke sa så mye, så Nora det i blikkene sykehuspersonalet sendte hverandre etter hver undersøkelse.

«Nora», hørte hun en stemme si, og hun lette med blikket. Det var Eva-Britt på krimteknisk avdeling som vinket at Nora kunne sette seg ved siden av henne. Nora nikket til svar og satte seg takknemlig på plassen ved siden av sin tidligere kollega, helt ytterst på benken.

De sa ikke noe til hverandre under begravelsesseremonien. Nora prøvde å skotte i alle retninger for å se om Kristian var der. Hun ville virkelig ikke treffe ham. Redselen for hva han kunne utsette henne for, satt for dypt i henne. Ifølge undersøkelser Charlotte hadde gjort, hadde han fått tjeneste i utlandet, og Nora håpet av hele sitt hjerte at det stemte. Han hadde gjort henne så vondt. Lengst fremme satt en kvinne som hun visste var ekskonen til Ulrik, sammen med de to barna deres. Nora hadde aldri snakket med ekskonen til Ulrik fordi paret allerede var skilt da hun begynte å jobbe med Ulrik på avdelingen for grove forbrytelser. Barna, en gutt og en jente, så ut til å være i ti-tolvårsalderen. Nora følte med dem. Hun visste hvordan det var å miste en far og hvilken påkjenning det var å savne ham.

Presten snakket og snakket, men Nora hørte ikke etter. Det var tomme ord, klisjeer om kjærlighet og tilgivelse. Gud som holdt sin hånd over alle lammene sine. Drittpreik. Da ville han ha satt en stopper for drap, trafficking, voldtekter, barne- og kvinnemishandling og all krig. Gud tilgir, påsto presten. Slik Nora så det, lot Gud forbrytelser skje, og etterpå tilga han de skyldige. Dessuten skulle man elske sin neste – jo, takk, si det til foreldrene hvis barn var blitt voldtatt og drept av en pedofil. Etter å ha jobbet med grove forbrytelser i fire år hadde Nora sett mer enn hun ønsket. Det fantes mennesker som ikke fortjente å noensinne bli løslatt når de først var blitt innesperret i fengsel, eller på en psykiatrisk klinikk. For henne var kirken et hyklersk foretak som i århundrenes løp hadde undertrykt mennesker for sitt eget maktbegjærs skyld.

Den siste gangen Nora traff Ulrik hadde han vært redd og følt seg overvåket og forfulgt. Da tok hun ham ikke alvorlig og syntes at han overdrev og var paranoid. Nå tenkte hun annerledes. Det lå noe i det Ulrik hadde prøvd å fortelle henne. Hvorfor hadde hun ikke lyttet til det han prøvde å si? Halsen snørte seg, og hun klarte ikke å holde tårene tilbake. Rundt henne hørtes snufsing og lave hulk. Det var mange som var her for Ulriks skyld.

Nora åpnet håndvesken for å lete etter papirservietter. Mens hun fomlet med den ene hånden mellom lommebok, mobiltelefon, kulepenner, nøkler og annet som hadde samlet seg på bunnen, berørte hun konvolutten. Den lyseblå konvolutten med en nøkkel inni og en svale på utsiden. Hun hadde glemt den midt oppi all bekymringen for moren. Nora var sikker på at det var Ulrik som hadde etterlatt den på sykehuset hos Mona, og trodd at det var et sikkert sted.

Hun tenkte på den siste saken de hadde hatt sammen. En død, uidentifisert mann med en svale tatovert på halsen. Ulrik hadde hevdet at det var en amerikansk journalist som het David et eller annet. Hun kunne ikke huske etternavnet og forbannet seg selv for at hun hadde avvist Ulrik uten å høre ordentlig etter, men nå var han død og situasjonen en helt annen. Hun måtte finne ut hva mer Ulrik hadde oppdaget. Teorien hans var at noen ville få dem bort fra etterforskningen fordi de hadde vært like ved å komme på sporet av noe stort. Men hva da? tenkte Nora. Det var nærliggende å tenke på narkotika, som alltid innbefattet mye penger og skruppelløse typer. Menneskehandel var en annen form for forbrytelse som også ofte innbefattet drap. Men Ulrik hadde trodd at det hadde noe med amerikanske Amazon å gjøre. Selskapet hadde kjøpt flere hundretusen kvadratmeter med jord for å bygge webhaller i Katrineholm. Nå husket hun etternavnet til journalisten … Hemler. David Hemler het journalisten Ulrik hadde snakket om.

Et klapp på skulderen fikk Nora til å innse at alle hadde reist seg opp, og hun fulgte straks etter. Hun rødmet. Skammet seg. Hun hadde mistet all fornemmelse av tid. Var begravelsen allerede over? En etter en gikk man frem til kisten og tok et siste farvel. Nora valgte å la være. Hun ville ikke vekke oppmerksomhet og forlot kapellet med bøyd hode. Raskt gikk hun bort til bilen sin uten å hilse på noen eller se seg om. Akkurat idet hun tok i dørhåndtaket, hørte Nora noen si navnet hennes, og hun snudde seg. Det var ekskonen til Ulrik.

«Hei», sa kvinnen. Stemmen var tykk og øynene rødsprengte. Hun rakte frem hånden. «Takk for at du kom. Du vet kanskje ikke hvem jeg er, men Ulrik og jeg var gift, vi har barn sammen. Han snakket veldig pent om deg.» Hun beholdt hånden til Nora i sin, slapp den ikke mens hun så Nora rett inn i øynene. «Han sa at du aldri ga opp eller slapp taket i løse tråder i en etterforskning før du hadde funnet forklaringen.»

Nora trakk lett på skuldrene. «Takk, det var snilt sagt. Jeg beklager sorgen.»

Kvinnen senket stemmen. Grepet rundt hånden til Nora hardnet. «Ulrik ville aldri ha tatt sitt eget liv. Jeg har fått lese det såkalte selvmordsbrevet som de fant, og det er ikke hans ord. Han ville ha aldri ha uttrykt seg slik det sto i det, og han var ikke deprimert.»

Nora lirket løs hånden sin og rygget et skritt bakover. Hun hadde sett det før, hvordan sorg kunne få folk til å lete etter noen å legge skylden på. Noen å bebreide for å lette sin egen smerte. «Har du sagt dette til politifolkene som etterforsket dødsfallet hans?»

«Ja, men de bryr seg ikke om hva jeg sier. Du var kollegaen hans, en person han så opp til og respekterte. Se meg inn i øynene og si at du tror at han tok livet av seg.»

Nora trengte ikke svare. En eldre mann, sikkert faren til kvinnen, kom og la armene rundt skuldrene hennes. «Kom, Tove. Vi skal dra nå. De venter på oss.»

Kvinnen nikket, snudde seg uten et ord og gikk mot en bil lenger borte.

Den eldre mannen så på Nora. «Jeg vet ikke om vi har truffet hverandre, men jeg er faren til Tove. Lars Davidsson, heter jeg.»

Nora rakte frem hånden. «Nora, Nora Feller.»

Et glimt av gjenkjennelse ble tent i mannens øyne. «Du er svært velkommen til å bli med til Djulö på minnestund. Det gjør ingenting hvis du ikke har meldt deg på.»

Nora ristet på hodet. «Takk, det var snilt, men jeg har ikke mulighet, moren min ligger på sykehus, og jeg er nødt til å være hos henne.»

«Jeg forstår.» Den eldre mannen rotet i innerlommen på dressjakken under ullfrakken, og rakte deretter frem hånden mot Nora. «Takk for at du kom», sa han.

Nora kjente noe i hånden og lukket fingrene rundt det. Et visittkort?

«Ring meg», ba han.

«Morfar, kommer du?» ropte et barn.

Nora nikket forsiktig, for hun ville ikke love noe. Lars Davidsson så ut til å være fornøyd med det, og han snudde seg og vinket til barnebarnet.

«Jeg kommer», ropte han.

Nora ble sittende i bilen en lang stund. Hun sukket oppgitt mens hun prøvde å bestemme seg for hva hun skulle gjøre. I mellomtiden dugget rutene og kulden trengte inn gjennom klærne. Hun hutret av kulde. Skulle hun droppe alt som hadde med Ulrik å gjøre? Etterforskningen hadde konstatert selvmord. Hadde hun ikke nok å bekymre seg for med den nye jobben og moren som lå i koma?

Da Nora kom tilbake til sykehuset, var det som om luften gikk ut av henne, og hun ble sittende ved sengen til Mona. Begravelsen til Ulrik hadde vekket til live alle følelsene fra farens død for tre år siden. Det var så tomt, og hun savnet ham ekstremt mye. Minnene fra kirken, alle blomstene og salmene, ble så sterke. Det var som om det hadde skjedd i går. Hun kom til å tenke på moren som var fullstendig knust av sorg da hun tok et siste farvel, liggende på kne ved kisten fordi beina ikke bar henne.

«Jeg elsker deg, Christer Feller», hadde hun hulket frem mellom tårene. «Du var min livredder, min engel i nøden. Ikke som ham. Takk for alle de fine årene vi fikk sammen.»

Etterpå hadde Nora spurt hva Mona mente med det hun hadde sagt. Hvorfor hadde hun kalt faren til Nora for livredderen sin?

Mona hadde hardnakket nektet for hvert eneste ord, selv om Nora hadde stått på sitt. «Du hørte feil, Nora», hadde hun sagt. «Du misforsto.»

Nora visste hva hun hadde hørt, men smerten og besluttsomheten i morens stemme fikk henne til å la det ligge. Etterpå lurte Nora på om Mona kanskje hadde hatt en annen mann før hun møtte faren til Nora. En mann som, akkurat som Kristian, hadde mishandlet og truet henne. Nora så på moren sin. Hun var så blek. Nora strøk henne over kinnene. Hennes fine, elskede mamma. Nå var det bare de to.