Eli Åhman Owetz

En sommer på loffen

Veien til Söderberga

Oversatt fra svensk av
Sølvi Jacobsen

Til Håkan

Kapittel 1

Navn: Anna-Lisa Johansson

Alder: 30

Sivilstatus: Fersk singel

Fremtidsplan: Skal gå på loffen i sommer, for å finne meg selv

Jeg skar en grimase da min venninne Kattis leste opp det siste i faktaboksen. Hun hadde overtalt meg, hun skulle skrive en artikkel om mitt sommereventyr i lokalavisen der hun jobbet som journalist. Jeg hadde motvillig sagt ja.

Nå angret jeg meg allerede.

«Finne meg selv? Altså … det høres kjempeteit ut.»

«Hva mener du? Det er jo hele vitsen med loffen?»

«Jo, men …»

«Æææ. Det er jo drømmen til halve den kvinnelige befolkningen. Å få dra av sted til hvor som helst og bare … bare eksistere. Og finne seg selv! Nei, det punktet beholder vi.»

«Ok, da.»

Jeg hørte at svaret mitt lød mer som et stønn.

Det var bare noen dager ut i juni, men glovarmt som midt på sommeren. Varmebølgen som hadde trukket inn i mai, lot ikke til å gi seg. Vi satt i bikini på Kattis’ veranda, og vi hadde ikke klart det i så mye som ett minutt hvis det ikke hadde vært for den tette markisen som ga oss skygge. Og litervis med is-te.

Jeg skjenket i mer te til meg selv, og holdt frem muggen.

«Ja takk. Er du fornøyd med selve artikkelen, da? Jeg synes at jeg har fått den ganske godt til, med beskrivelsen av byjenta som skal snøre på seg vandrerstøvler og loffe på landeveien.»

Jeg nikket. Artikkelen var faktisk god.

Kattis beskrev både bruddet med min ekskjæreste Daniel og tankene om fremtiden som fulgte med min 30-årskrise. Men hun hadde formulert seg på en sånn måte at han ikke kom til å fly i taket. Og jeg fremsto som et vettugt menneske, til tross for den ville ideen om å legge ut på veien helt alene.

Kattis hevet blikket fra datamaskinen og kikket på meg.

«Nettopp. Du høres ut som den gamle Anna-Lisa, den jenta jeg kjente før kjøkkenet i børstet stål.»

Kjøkkenet. Jeg kniste. Nå, i ettertid, var det morsomt.

Men den kvelden i vinter, da Daniel og jeg var invitert på middag med overnatting hos Kattis og Kalle, da lo jeg ikke.

Min beste venn og kjæresten hennes bodde på Godsta, en gammel gård som hadde vært sommerstedet til Kattis’ familie. Da hun rett etter journalistutdanningen fikk jobb i Norrtälje, flyttet hun dit. Min venninne siden barneskolen i Sundbyberg, akklimatiserte seg i rekordfart, og ble til min overraskelse fort en ordentlig landsens jente.

Og traff, til min enda større overraskelse, en ekte bygdegutt.

Kalle hadde vokst opp i en bygd og bare vært borte fra hjemstedet de årene da han studerte økonomi. Nå drev han et revisorfirma i Norrtälje. Kattis falt som en flue, og da jeg ble kjent med Kalle, skjønte jeg hvorfor.

At man kom fra landet betydde ikke nødvendigvis at man var akterutseilt og lite opplyst. Kalle var smart og morsom.

Jeg elsket å være på overnattingsbesøk hos dem og sitte å snakke til langt på natt. Men denne gangen var Daniel med. Og Kattis var blitt skikkelig full.

Kjæresten min var eiendomsmekler. I snart sju år hadde vennene mine lyttet til ham. Først på fyren som tok meklerutdanning og syntes at alle andre med ambisjoner i livet også skulle gjøre det. Så på den ferske mekleren som raskt hadde lært seg bransjens styggeste triks og gjerne skrøt av det. De siste årene på karrierefyren som hadde begynte å sope inn penger.

Og så, i vinter, på mekleren som lette etter et «superkult objekt» til seg selv og kjæresten. Sånn at vi kunne flytte sammen, i sentrum.

«Anna-Lisa kan jo faen meg ikke bo sånn lenger, det er jo det reneste loppereiret.»

Kattis stirret på Daniel.

«Loppereir?»

«Ja, men det vet du da … det er jo umulig å komme seg inn der. Bare gamle møbler og annet skrot.»

Jeg visste godt hva Daniel syntes om min overfylte treroms i Sundbyberg. Og ja, det var litt vrient å få plass i gangen. Og gjesterommet var fylt med ting og tang fra gulv til tak. Og ja, det var ganske fullt på soverommet mitt også.

Men sengen fikk plass, og man kunne bevege seg rundt den på alle kanter. Og det kjæresten min kalte skrot, var ettertraktede retroskatter, kupp som følge av flere års fokusert loppisjakt.

Hvis jeg solgte alle teakmøblene mine, hele samlingen med 50-tallsserviser og mine 138 String-deler (det så muligens kaotisk ut hjemme, men jeg visste hva jeg hadde) på Tradera og Blocket, ville det resultere i et sekssifret beløp.

Og selge dem skulle jeg gjøre. For en vakker dag skulle jeg gjøre virkelighet av drømmen min: å åpne en retrobutikk. Den ville bli Stockholms kuleste, med mitt eget utvalg av gjenstander fra 1950- til 70-årene.

Jeg tenkte ofte på den butikken, innredet den i fantasien.

Men foreløpig var den bare en drøm. Den skyhøye leien for selv det minste lokalet med i hvert fall en glugge mot gaten, var et problem jeg ikke kom forbi. Men jeg fortsatte å håpe på et mirakel. At kjæresten min i jobben sin plutselig ramlet over et billig lokale med store utstillingsvinduer i sentrum av byen.

Kattis ristet på hodet.

«I sju faens år. Har vi sittet og hørt på meklerbabbelet ditt, Daniel.»

Han åpnet munnen for å si noe, men ble satt ut da Kattis sint hevet den ene hånden, nesten aggressivt. Som om hun hadde tenkt å gi ham en ørefik tvers over bordet. Jeg møtte Kalles blikk over bordet. Han så ut som han syntes synd på meg, men gjorde heller ingenting for å stoppe Kattis.

«Hvis Anna-Lisas hjem er et loppereir, vet du hva du er, Daniel?»

Kjæresten min var taus, med uttrykksløst ansikt.

«Du er som et kjøkken i børstet stål i den derre obduksjonssalstilen som du og meklerkompisene dine liker. Iskald.»

Daniel ignorerte Kattis fullstendig nå. Så ikke engang på henne.

I stedet snudde han seg mot meg og la armen om skuldrene mine. Jeg kjente at jeg stivnet. For første gang stivnet jeg når kjæresten min tok på meg.

Men han merket ingenting.

«Hva synes du, skal vi ringe etter en taxi, og så drar vi inn til Norrtälje og overnatter der. Et lite herberge har de vel.»

Fem, tre, bare ett år tidligere ville jeg syntes kommentaren om herberge var morsom. Men nå hørtes den bare stockholmsk og blærete ut.

Jeg trakk meg unna.

«Nei, jeg blir her.»

Og da Daniel gikk ut og ringte etter drosje, var alle biler opptatt. Vi overnattet, begge to.

Frokosten morgenen derpå var en betydelig magrere variant enn det som det vanligvis ble disket opp med på Godsta. Og tausere. Da Kattis søkte blikket mitt, så jeg ned i tekoppen. Jeg syntes hun hadde tatt i.

Daniel var jo kjæresten min. Og snarere lunken enn iskald.

Men bare noen måneder senere gjorde jeg det slutt.

Det var da Bolle kom inn i livet mitt, og ble dødsstøtet for forholdet vårt.

Kapittel 2

Jeg lot aldri være å gå igjennom bokkassene på loppisene.

Dem kunne man ta sist, etter rushet da det gjaldt å grabbe de store kuppene før alle andre. Nesten ingen brydde seg om gamle bøker av forfattere fra en generasjon som min egen aldri ville lese frivillig.

Jeg leste dem heller ikke. Det var de vakre omslagene med geometriske mønstre jeg var ute etter. De skulle bli en veggdekorasjon, en mosaikk av innrammede omslag hengt sånn at fargene skapte en regnbueeffekt.

En dag da Daniel og jeg hadde kranglet om morgenen, denne gangen om hvor vi skulle dra på ferie til sommeren, trøstet jeg meg med en loppisrunde etter jobben. Inne på et kjellerloppis sto en kurv med et slurvete skrevet skilt: Bøker 1 krone.

«Du får hele kurven for en femtilapp», tilbød fyren som satt på en krakk i hjørnet og hadde fått med seg at jeg kikket på bøkene.

«Mmm …», sa jeg og begynte å grave.

Mannen reiste seg besværlig og haltet bort til kurven.

Lukten av svette og tung tobakk fikk meg til å rygge da han bøyde seg over bøkene. Han fisket opp en blågrønn bok med geometrisk mønster av svarte streker.

«Denne, du! Den må du lese!»

Jeg tok tvilende imot boken og rygget igjen før jeg kikket nærmere på omslaget. Det var virkelig fint. Strekene forstilte to magre menn og et slags landskap. Veier? Jernbaneskinner?

«Veien til Klockrike. Av Harry Martinson, nobelprisvinneren.»

Jeg nikket. Hadde vi lest den på videregående? Eller kjente jeg bare igjen tittelen fra en quiz på TV?»

«Du kan få den. Hvis du lover å lese minst ett kapittel. Det er den beste boken jeg noensinne har lest.»

Jeg nølte. Hjemme ventet en hel stabel med uleste feelgood-pocketer som jeg også hadde funnet på loppis. Men boken med sine svarte streker var fin, og jeg manglet omslag i akkurat denne mørke blågrønne nyansen.

Loppisfyren fisket opp en skrukkete plastpose bak disken og la romanen nedi. Da han rakte meg enkronesgaven, var det med en bevegelse som om han hadde gitt meg noe veldig verdifullt.

Neste morgen ringte jeg Daniel og avtalte et møte på Café Boulevard etter jobben. Trivelige «Boulan» i Sundbyberg var ett av få steder som vi begge hadde elsket en gang i tiden og som han ennå syntes var ok.

Daniel var allerede på plass da jeg kom dit. Han skulle ha visning på en leilighet etterpå og hadde dress og bakovergredd hår. Helt oppslukt av telefonen la han ikke merke til meg før jeg satte cappuccinoen på bordet.

Han nikket fraværende hei og fortsatte å skrive ferdig noe som sikkert var veldig viktig.

Kjæresten min var dyktig i det han jobbet med, det måtte jeg innrømme, og han hadde tatt steg for steg i løpet av tiden vi hadde vært sammen. Selv satt jeg fast i den samme kontorjobben jeg hadde hatt siden videregående.

Men nå skulle det bli en forandring på det.

«Jeg blir ikke med til Ibiza i sommer. Jeg skal ut og loffe.»

Daniel begynte å le.

«Togloffe? Men er ikke det bare bitte-bitte-bitte litt åttitalls, da?»

Så skjønte han det plutselig. Trodde han.

«Aha … du vil kjøre retrostil i ferien også. Nei. Nei, det gidder jeg ikke.»

«Du skal ikke være med. Og jeg skal ikke togloffe. Jeg skal bli loffer, for en sommer. Vandre langs landeveien.»

Da jeg gjorde det slutt med Daniel, flere år for sent, gikk det fort. Jeg skyndte meg hjem. Der ventet Harry Martinsons loffer, Bolle, på meg.

I en vidunderlig roman, med blågrønne permer som aldri skulle rives løs og henges opp på veggen.

Kapittel 3

Det røde stoffstykket med hvite prikker lå brettet ut på sengen i gjesterommet på Godsta.

Tøystykket som skulle bli et knytte og romme alle mine eiendeler på loffen, var ikke stort større enn et halstørkle. Jeg trakk i endene, prøvde å strekke det mer ut. Men det kraftige bomullstøyet ga ikke etter.

Mer måtte fjernes hvis det skulle være mulig å knytte det sammen.

På gulvet lå alt som allerede var forkastet. Jeg måtte klare meg uten jakke, ekstrasko og mer enn to skift undertøy. Ingen body lotion, solkremen tok for mye plass. Ikke noe kamera, jeg hadde jo mobilen.

«Men glem boken. Den har du vel lest ti ganger nå.»

Jeg skvatt, hadde ikke hørt at Kattis var kommet opp for å si at frokosten var ferdig. Hun pekte på «Veien til Klockrike».

«Aldri. Da lar jeg heller jeansen ligge igjen. Den er uansett for varm.»

Og sånn måtte det bli. Da jeansen var fjernet, gikk det endelig an å knytte tøystykket sammen.

Jeg tok lofferbylten i hånden, og Kattis plukket håndkleet mitt opp fra gulvet. Da vi gikk forbi badet, kastet hun det inn sånn at det landet i skittentøyskurven. Jeg så lengselsfullt etter det tjukke, hvite håndkleet.

I knyttet var det bare en liten vaskeklut i frotté.

Kattis så blikket mitt.

«Du har vel dusjet skikkelig nå? Hvem vet når du ser et såpestykke igjen? Hehe.»

Kvelden før hadde Kattis sittet i stolen på gjesterommet og fulgt mine forsøk på å få med det viktigste. Til slutt hadde jeg tatt ut såpen. En reisetube tannpasta og en miniatyrflaske med sjampo var nå alt som var igjen til min personlige hygiene.

«Men jeg håper jo på å få sove noen steder, og dusje også.»

Kattis snudde seg og sniffet ut i luften. Som om jeg luktet allerede.

«20 grader i luften, og klokken er bare sju. Tror du virkelig at folk vil slippe inn en loffer som har gått i landeveisstøvet og svettet en hel dag?»

Jeg la kjeppen over skulderen og forsøkte å smile eventyrlystent.

Kattis hadde plassert meg ved siden av låven der tunet møtte grusveien. Hun hadde rettet på snippene på knyttet og hårbåndet mitt i samme stoff. Nå kikket jeg over skulderen, sånn som hun hadde instruert meg, og smilte.

Bildene skulle brukes til artikkelen om jenta som skulle ut på loffen og finne seg selv. Jeg prøvde å se ut som en man gjerne inviterte inn i huset sitt.

Eller inn på låven sin.

Men Kattis senket kameraet og sukket.

«Eventyrlysten, sa jeg! Ikke klin kokos!»

Det tok tjue minutter før hun endelig var fornøyd. Men da jeg fikk se på et par av bildene i kameraet, roste jeg henne motvillig.

Jenta med lofferknyttet hadde på seg en rutete herreskjorte fra 1960-tallet, knyttet sammen foran, blekte jeansshorts og et par robuste vandrerstøvler. Himmelen fikk de blå øynene hennes til å se enda blåere ut, og det prikkete hårbåndet fikk hestehalen til å se rampete ut. Hun så sterk og forventningsfull ut.

Jeg likte meg selv på bildene.

Det var lenge siden sist.

På altfor mange bilder de siste årene hadde jeg på meg klær som jeg ikke egentlig likte. Klær som Daniel likte, og som passet til hans klesstil. Hvordan hadde det skjedd? hadde jeg lurt på da jeg tømte klesskapene før jeg leide ut leiligheten.

Hvordan begynner man å tilpasse seg, helt frivillig, til et annet menneske?

For Daniel hadde ikke tvunget meg. Helt på egen hånd hadde jeg valgt klær som ville få oss til å se godt ut sammen på fester og i parmiddager.

De gangene jeg likevel hadde dukket opp i 50-tallskjole og bred eyeliner, eller i en fotsid kjole med 70-tallsblomster, da hadde kjæresten min gløttet engstelig på vennene sine. Men noen ganger ble han reddet av at vintagetrenden også hadde nådd hans krets.

Det hendte at noen av de andre jentene ville vite hvor jeg hadde kjøpt kjolen min.

«Tradera? Ja vel. Hvordan handler man egentlig der?»

Og Daniel kunne slappe av. Kjæresten hans hadde tydeligvis greie på ting som også meklerjenter ville vite. Men det enkleste var likevel å bare ta på noe fra Filippa K. Og smile kjæresteaktig når det ble tatt bilder.

Nå skulle jeg øve meg på et eventyrlystent smil i stedet.

Nå var tiden inne. Kattis og jeg skulle ikke ses på to måneder. Da vi så på hverandre, hadde vi plutselig tårer i øynene, begge to.

Kattis lo, med et forlegent hulk.

«Å, så tullete. Kom deg av gårde, nå!»

Jeg klappet på shortslommen der mobilen lå fulladet.

«Jeg ringer deg.»

«Ja, det håper jeg virkelig. Ring i kveld når du har slått leir under et grantre.»

Hun ble stående da jeg begynte å gå, men da jeg snudde meg nede på bygdeveien for å vinke, var hun borte. Nå var jeg loffer, alene på ferden.

Kjeppen var litt vond mot skulderen, og det føltes merkelig å gå med støvler midt på sommeren. Jeg hadde tenkt meg å loffe i svarte Converse. Men moren min hadde fått meg til å forstå at føttene mine ikke ville orke mange kilometer om dagen i flate tøysko.

Hun hadde prøvd å få meg til å glemme loffingen i det store og hele, men raskt innsett at det var fåfengt. Hun og pappa hadde gitt meg støvlene i gave. Pluss en pakke med fem par tynne ullsokker av god kvalitet, gnagsårplaster i flere størrelser og peppermyntekrem til ømme føtter.

To par sokker og to plastre fikk være med.

I krysset der Godstaveien ble til landevei, sto postkassene på rekke som en avskjedskomité. Fuglene sang i busker og trær overalt. Det duftet søtt fra skogen og fra blomstene i veikanten. Der løvtrærnes greiner bøyde seg over veien på begge sider, var det som å gå gjennom en lysegrønn tunnel.

Junimorgenen var akkurat som Harry Martinson beskrev de fineste stundene i en loffers liv. De verste ville jeg ikke tenke på. Og det trengte jeg ikke. Jeg var jo ikke en lutfattig loffer på begynnelsen av 1900-tallet.

Jeg var en jente med fast jobb som hadde fått permisjon i en måned i forlengelse av ferieukene, og som hadde en leilighet i Sundyberg og penger på konto. Men jeg hadde tenkt å prøve å la være å bruke dem.

Jeg hadde en plan.

Planen hadde tatt form samme kveld som jeg begynte å lese «Veien til Klockrike». Det var en av de første skikkelige vårkveldene. Jeg satt ved kjøkkenbordet med romanen åpen foran meg og vinduet på gløtt.

Utenfor gikk folk forbi. På vei hjem, eller kanskje til puben litt lenger nede i gaten. Et forelsket par stanset nedenfor vinduet mitt, en gutt og en jente som kysset, for så å fortsette videre omslynget og lattermilde.

Daniel og jeg hadde sluttet å kysse. For lenge siden.

Jeg trakk igjen vinduet. Lukket våren ute, og alle mennesker som var forelsket og lattermilde. Da det ble stille og årstidsfritt i leiligheten igjen, føltes den for første gang innestengt.

Plutselig ble jeg grepet av en intens lengsel etter å komme meg ut.

Ut på eventyr. Ut på loffen, som Harry Martinsons romanfigur.

Bolle var en gammel sigarmaker, en stolt yrkesmann. Men håndverket hans var utdøende, og han fikk aldri spart nok penger til en Amerika-billett. I stedet for å utvandre, vandret Bolle på de svenske landeveiene. Klarte seg ved å tigge eller jobbe for bønder.

Etter hva jeg visste, var det ingen arbeidsledige som gikk på loffen nå for tiden.

Men det burde være mulig å loffe. Og uten at man trengte å tigge. Om natten lå jeg og grublet til langt uti de små timer.

Det var sikkert mange som ville ha hjelp med å klippe gress eller male sommerhus. Så mat og husrom skulle jeg prøve å skaffe meg i bytte mot arbeid. Akkurat som Bolle ofte hadde gjort.

Og lommepengene var allerede så godt som fikset.

I lang tid hadde jeg spedd på lønnen hver måned ved å videreselge loppisfunn. På Tradera og i Facebook-grupper. Og til en antikvitetshandler inne i byen som jeg pleide å henge hos.

Ute på landet krydde det av loppiser.

Det ville bare være å plukke godbitene til seg og poste dem.

Etter bare et par kilometer begynte mine utrente bein å bli slitne.

På det neste tettstedet jeg kom til, holdt en dame på å luke ugress i bedet sitt. Kanskje trengte hun hjelp i varmen. Og luke kunne man gjøre liggende. Beina ville få hvile.

Jeg så for meg hvordan vi skulle sitte og småprate etterpå. Beundre bedene sammen mens hun skjenket i kald jordbærsaft og bød på boller.

Men akkurat da jeg skulle til å gå over veien, reiste en skittengul labrador seg, den hadde ligget i skyggen et stykke fra matmoren. Den begynte å gå mot gjerdet mens den knurret. Det var ingen tvil hvem den knurret mot.

Damen løftet på hodet, så meg, men sa ingenting. Det var selvsagt innbilning, men jeg kunne ha veddet på at det kom en lav knurring fra henne også. Jeg rygget sakte tilbake til min side av veien og fortsatte å gå.

Da damen og hunden ikke lenger kunne ses, eller høres, stanset jeg. Foran meg lå et veikryss. Her begynte veivalgene.

Rett frem, på det som så ut som den største veien? Eller til høyre, inn på en mer humpete og smalere vei? Mens jeg sto og hvilte beina og grublet, kom en traktor kjørende.

Bak rattet satt en gutt som stanset og stakk hodet ut.

«Vil du ha haik?»

Han nikket mot lasteplanet på hengeren bak traktoren. Lasteplanet var tomt. Ingen griser eller sauer, eller hva man nå fraktet på hengere.

Gutten smilte til meg. Han hadde en sånn teit kaps med reklametrykk, som Kattis pleide å ha på seg for å se ut som en skikkelig landsens jente, og var nok ti år yngre enn meg. Men han hadde glitter i blikket.

Da han slapp meg av på Väddö, hadde jeg krefter i beina, til tross for en humpete tur. For første gang etter at jeg slo opp med Daniel, følte jeg en pirrende forventning. Hvem visste hva som kunne skje denne sommeren.

Kanskje fantes det en mann for meg der ute et sted.

En mann som glitret.