Eli Åhman Owetz

Jentene i kolonialen

Oversatt fra svensk av
Sølvi Jacobsen

Til mamma

Kapittel 1

Britta og jeg likte hverandre fra første stund.

Men nære venner ble vi ikke før hun var gått bort. Først da Britta var død, slapp hun meg inn i livet sitt. Og forandret mitt.

Det var grøssende kaldt den januardagen da vi traff hverandre for første gang.

Min nabo Lillan hadde ringt om morgenen og spurt om hun kunne ta med seg en gjest til tre-kaffen. Hennes nittifem år gamle tante Britta ville så gjerne se hvordan det så ut i den gamle landhandelen nå. Tanten hadde jobbet der for lenge siden, da hun var ung.

Jeg tok hutrende imot dem på trappen til butikken.

Britta kikket nysgjerrig på meg da hun med litt strev kom seg ut av bilen. Hun viftet bort mitt tilbud om støtte da hun skulle gå opp trappen. Og ved kaffen tok hun raskt kommando over samtalen.

Hun ville vite alt om hvordan det var å drive en retrobutikk, og hvordan det hadde seg at jeg hadde havnet i akkurat Söderberga. Og hadde jeg noen å dele arbeidets gleder og byrder med?

Jeg likte den nyfikne gamle damen. Vårt første møte ble fulgt av mange ettermiddager da Britta ble igjen lenge etter at de andre gjestene mine var gått hjem.

«Det er da rart at taxitjenesten alltid er så sen. Men gå, dere. Anna-Lisa tar seg av meg til bilen kommer», sa Britta.

Mens jeg sto og strøk, eller flyttet på gjenstander i servisehyllene, fortsatte vi å snakke. Britta fortalte om da hun hadde vært ekspeditrise. I min butikk. Eller i Janssons Kolonial, som den het på 1930-tallet.

Min nye venninne beskrev så levende hvor lykkelig hun hadde danset ut av landhandelen den dagen da hun ble ansatt, og at hun vrikket beinet i steintrappen.

«Men! Det har jeg også holdt på å gjøre flere ganger! Var trappen vrang på den tiden også?»

«Ja, du, Anna-Lisa, det var den. Tenk på det, vi har en del til felles, du og jeg … Men fortell nå mer om den unge greven. Jeg synes han er så hyggelig, din Rutger.»

Og jeg snakket gjerne om min Rutger, antikkhandleren på Solstaholm slott.

Jeg hadde fortalt Britta at vi i begynnelsen hadde vært konkurrenter. Men at vi var blitt venner etter at han reddet meg med hele lasteplanet fullt av møbler, flotte loppisskatter, en regnfull sommerkveld da bilen min punkterte. Nå hadde vi vært sammen i nesten ett år.

Akkurat som Britta hadde Rutger blitt værende lenger og lenger etter tre-kaffen, pausen som bare skulle være en kort pause i arbeidet, men som hadde utviklet seg til en selskapsklubb for naboer, venner og venners venner.

Under det siste besøket fra Britta i begynnelsen av september, hadde jeg for første gang fortalt hele historien om Rutgers eksforlovede Veronica, som hadde stått bak en innbruddsbølge i antikkforretninger, blant andre min.

Men det viste seg at Britta var fullt informert om alt det der. Hele bygda visste det. Og praten gikk fortsatt.

Rutger hadde ikke trodd at jeg ville ha ham, etter Den store skandalen.

«Han skammet seg sånn. Og Rutger er den første mannen i slekten sin som har brutt en forlovelse, det er visstnok uhørt. Jeg skjønner fremdeles ikke helt hvorfor.»

«Men jeg skjønner det, Anna-Lisa. I den tiden jeg kommer fra, var det helt utenkelig.»

Noe i Brittas stemme fikk meg til å snu meg fra hylla der jeg kjempet med å stable inn flere Gefle-kopper enn det var plass til.

Vi hadde omgåttes i over et halvt år nå, Britta og jeg. Men det slo meg plutselig at jeg aldri hadde spurt henne om Solstaholm og livet der før i tiden. Og hun hadde aldri fortalt noe. Selv om hun åpenbart var begeistret for Rutger.

«Hvordan var det på slottet da du var ung, Britta? Kjente du noen som jobbet der? Og Rutgers … besteforeldre blir det vel? Handlet de i kolonialen?»

«Å, jeg husker ikke så mye om slottet … eller folkene der …»

Britta husket ikke. Det var vel første gang i hele hennes lange liv.

Men jeg bestemte meg for å droppe 1930-tallets Solstaholm, og også den overfylte servisehylla. I stedet skjenket jeg i mer kaffe til oss og satte på en cd med Gunnar Wiklund.

Det var en rolig ettermiddag i butikken, bare sporadiske kunder nå på tampen av sommersesongen. Da det begynte å falle tunge dråper på utsiden, lot jeg være å lukke butikkdøren. Britta og jeg satt stille sammen i hver vår lenestol, nedsunket i egne tanker, og nøt sangerens dype stemme som ble akkompagnert av regnet som falt på singelen.

Den unge, hyggelige og punktlige taxisjåføren kom kjørende ti minutter på fem. Han kikket inn med et vennlig «jeg er litt tidlig ute, så jeg venter i bilen».

Britta lo forlegent.

«Haha, Britta. Neste gang kan jeg kanskje by deg på middag?»

Vi slo følge ut til taxien. Venninnen min, som nettopp hadde fylt nittiseks, tok forsiktige steg ned trappen, men var ennå påfallende rank i ryggen, og nesten like høy som meg.

Lillan hadde vist meg et bilde i albumet sitt, et fotografi av Britta tatt på 1960-tallet. Der flommet håret hennes langt og rødt. Nå var det kortklipt og hvitt.

Men blikket: det samme direkte blikket som på 60-tallsbildet.

Jeg så frem til å bli bedre kjent med Britta, få vite mer om livet hennes.

Da Lillan kom inn i butikken min et par uker senere, forsto jeg straks at noe hadde skjedd.

Stedets frisérdame hadde sannsynligvis ikke vist seg ute blant folk uten eyeliner og leppestift på femti år. Nå fantes det ikke fnugg av farge i ansiktet hennes.

Og noe annet var også galt. Bortsett fra at hun ikke sa ett ord.

Da hun slo armene rundt meg, kom jeg på hva det var. Lillan hadde på seg en svart angorajumper, som luktet så sterkt av møllkuler at man knapt kunne kjenne duften av liljekonvallparfymen hennes.

Svart? Naboen min, bestandig flott kledd i 60-tallsmote, gikk aldri i mørke klær.

«Lillan …?»

«Britta er død! Hun sovnet bare inn i natt! Hjemmesykepleieren fant henne!»

Lillan snakket alltid med utropstegn. Også nå, og det gjorde meg straks litt mindre urolig for henne. Men så sank ordene inn. Litt forsinket hørte jeg hva hun hadde sagt.

Britta kom aldri til å spise middag hos meg. Hun kom aldri mer til å be meg fortelle om min kjære Rutger. Britta var borte.

Jeg hengte opp Stengt-skiltet og låste døren. Kikket ut på den helsefarlige trappen og smilte gjennom tårene av jenta som danset ut fra Janssons Kolonial en dag for mer enn 80 år siden. Samme jente som nettopp hadde gått trinn for trinn ned den samme trappen, med et fast grep om gelenderet. Britta hadde til det siste fortsatt med å riste av seg alle som prøvde å hjelpe henne.

Jeg tok hånden til Lillan.

«Kom, vi går inn på lageret. Jeg tror vi trenger en pærekonjakk … eller er det for tidlig?»

«Men, vennen! Det har vel aldri vært for tidlig for pærekonjakk!»

Jeg tok flasken ut av minikjøleskapet og gikk opp til leiligheten for å hente glass. Da jeg kom tilbake, satt Lillan ved bordet og hadde tent en sigarett.

Hun blåste et par av sine perfekte røykringer og begynte å fortelle.

Om brevet fra Britta.

Kapittel 2

Da damene fra hjemmetjenesten banket på og Britta ikke lukket opp, låste de seg inn med sin egen nøkkel. De fant henne i sengen og trodde først at hun sov tungt. Hun så så fredfylt ut, hadde de fortalt til Lillan.

Men Britta var død. I løpet av natten hadde hun sovnet inn, helt stille.

Tanten til Lillan hadde aldri vært gift og hadde ingen barn. Så mye visste jeg. Og en gang røpet hun at hun hadde vært glad i menn, men at hun i de siste årene ikke hadde hatt noen kavaler.

Jeg skjenket i den søte konjakken.

«Hadde hun andre slektninger enn deg og brødrene dine?»

«Nei, det var bare oss og vår fetter Lars-Erik! Men nå skal du høre, vennen! Britta etterlot seg et brev!»

På kommoden på soverommet til Britta hadde hjemmetjenesten funnet en konvolutt med påskriften «Til Lillan. Hvis jeg dør».

Midt i sorgen klarte jeg ikke å la være å knise.

«Hvis … Hun var nesten hundre år, men ikke helt sikker?»

Lillan smilte og tente en sigarett. Skjøv stolen nærmere bordet og bøyde seg frem.

«Brevet handler om deg, Anna-Lisa!»

«Meg?»

«Deg!»

Fra håndvesken, som faktisk var det gamle, vanlige 60-tallseksemplaret med gullhåndtak og ikke noe svart, hentet ut av en møllpose, trakk Lillan opp en konvolutt.

Da hun dro brevet ut, fulgte en nøkkel med og falt i gulvet.

Jeg tok den opp og veide den i hånden. En nøkkel, svertet av alder, i en størrelse som kunne passe i et klesskap eller et skap. Tung for å være såpass liten.

Jeg beholdt nøkkelen i hånden mens Lillan leste brevet høyt.

Dette er ikke et testament, Lillan. Det finnes et sånt også, i bankboksen min. Men hvis jeg skulle gå bort, og Lars-Erik og Birgitta har det like fordømt travelt med å tømme huset mitt som de har hatt det med alt annet her i livet, så gjelder dette til dere har lest testamentet. Det står det samme der.

Dere slektninger arver selvfølgelig huset og mine oppsparte slanter. Men det er min vilje at alt inventar og mine personlige eiendeler skal gå til Anna-Lisa Johansson, jenta med antikkbutikken. Jeg vil at hun beholder alt hun synes er fint og vil ha i sitt eget hjem.

Det andre håper jeg hun vil ta seg bryet med å kjøre på dynga. Jeg vil ikke at tingene mine havner hos en tilfeldig antikkhandler, eller Gud forby, på Pinsemenighetens loppis.

Hun skal få god tid på seg til å ordne med dette. Jeg vet jo hvor mye hun har å gjøre i butikken sin, så la henne få et halvt år på seg før dere selger huset.

Hils Anna-Lisa og si at det finnes en belønning til henne, en skatt hun skal finne, hvis hun tar seg av dette med inventaret. Hun er glup, den jenta, så jeg tror hun vil lykkes med skattejakten.

Gi henne nøkkelen i denne konvolutten.

Britta

PS: Lars-Erik, dette skrives mens jeg er ved mine fulle fem, så ikke kom med protester.

«Men, vennen! Si noe da! Ikke bare sitt der og gap!»

Sannsynligvis så jeg langt ifra særlig glup ut der jeg satt med åpen munn og vekselvis stirret på Lillan og på brevet i hånden hennes.

Men jeg var så overrasket, og rørt. Britta hadde likt meg like godt som jeg hadde likt henne. Hun ville at jeg skulle ta hånd om sakene hennes. Det var en tillitserklæring, noe som var stort i seg selv. Og dessuten hadde hun gjemt en skatt. Til meg.

«Hva kan den skatten være for noe? Har du noen anelse, Lillan?»

«Ikke det fnugg!»

Naboen min tømte pærekonjakken og satte glasset ned så jeg kunne fylle det opp igjen. Men plutselig fikk hun noe sjokkert i blikket. Hun stirret på det klarblå Erik Höglund-askebegeret med en naivistisk tyr i bunnen.

De to sneipene så ut som Lillans sneiper alltid gjorde. Skikkelig sammentrykte, men med enden rett opp i luften. Men uten den vanlige oransjerøde stripen på filteret.

Aha.

«Milde makter! Jeg gikk hjemmefra uten leppestift!»

Et halvt minutt senere hadde hun forlatt butikken. Jeg ble stående en stund og se ut i høstskumringen. Da ordene FRISÉRDAMEN i Söderberga blinket og tentes i neon på huset borte på bakketoppen, gikk jeg tilbake inn på lageret.

Der lå brevet igjen på bordet.

Da jeg leste det enda en gang, syntes jeg at jeg kunne høre Brittas stemme på litt avstand. Som om hun satt i en ørelappstol ute i den halvmørke butikken. Stemmen hennes, glad, forventningsfull.

«Du forteller vel din kjære Rutger om skatten?»

Kapittel 3

Tunge silkeforheng med blekrosa dusker. Vakkert dreide stolper i mørk mahogni. Himmelsengen var en romantisk drøm.

Rutger hadde funnet den på et av de mange utenlandske auksjonsnettstedene der han kjøpte og solgte antikviteter, og overrasket meg med et helt nytt soverom på bursdagen min.

Jeg elsket å våkne i himmelsengen sammen med ham.

Jeg elsket Rutger, elsket alt ved ham.

«Når forsto du at du gjorde det?» pleide han å spørre, og jeg lot alltid som om jeg tenkte meg lenge om.

«Kanskje da jeg så deg stå sånn herlig antikkstøvete for første gang? I vognskjulet til Birger og Marianne?»

Bøndene på Söderberga gård var mine nærmeste naboer. Marianne hadde vært barnevakt for Rutger da hun var ung. Da han forelsket seg i meg, hadde hun blitt hans fortrolige.

En sommerdag i fjor hadde bondeparet bedt Rutger og meg om å se igjennom vognskjulet deres. Var det noe av verdi der inne?

Vi tilbrakte mange timer sammen der inne i halvmørket, og vi var skitne, men lykkelige da vi hadde rotet oss gjennom alt. Og kommet hverandre enda nærmere. Noe som selvfølgelig også hadde vært tanken bak da Birger og Marianne ga oss oppdraget.

«Du finner jo på nye svar hele tiden! Men jeg, jeg vet når jeg begynte å elske deg.»

«Jaså? Når var det, da?»

Jeg prøvde å høres overrasket ut, selv om jeg hadde hørt svaret før. Mange ganger.

«Første gangen vi møttes, ved valborgsmessebålet. Min nye konkurrent i 40-tallskåpe og med kastanjebrunt virvarhår … henne måtte jeg bli kjent med. Henne måtte jeg ha. Tenkte jeg.»

Nå lå jeg og så på mannen som hadde gitt meg et helt rom i bursdagspresang. Høstsolen silte inn gjennom en glipe i gardinene, skapte gullglitter i det rødblonde håret hans og tredagersskjegg. Han smilte i søvne.

Det var en ro hos Rutger. En attraktiv ro, som Hanna, en av venninnene mine fra Stockholm, beskrev flørtende, men lettere poetisk en sommerdag i slottsparken.

«Man står trygt i din skygge, Rutger.»

Rolig, og trygg. Derfor hadde reaksjonen hans da jeg kvelden før fortalte om Brittas brev, vært totalt uventet.

«Men dere kjente jo hverandre knapt! Jeg kan godt forstå at den gamle damen ville at du skulle ta hånd om de etterlatte tingene hennes. Men … en skatt … skrev hun det?»

«Ja.»

«Det må jo være noe verdifullt?»

«Ja, kanskje. Jeg vet jo ikke hva det er.»

«Hm. Ja, merkelig er det iallfall.»

Rutger hørtes ikke glad ut i det hele tatt, han virket snarere opprørt.

De gangene Rutger hadde vært til stede ved tre-kaffen, hadde jeg sett Brittas småforelskede blikk på «den unge greven», som hun kalte ham. Kjæresten min hadde ikke akkurat gjengjeldt blikkene, men oppført seg sånn varmt høflig som bare han kan.

Men kanskje mer høflig enn varm, nå som jeg tenkte meg om.

«Likte du ikke Britta?»

Vi satt foran den åpne peisen i salongen i første etasje. Det var en kjølig kveld, og den brennende veden varmet deilig. Ilden spraket da en kubbe falt ned på siden inne i ildstedet.

Jeg fikk et raskt øyekast fra chesterfieldstolen ved siden av min.

«Jeg kjente jo ikke kvinnen. Umulig å ha noen oppfatning da.»

Nå var det som om jeg ikke kjente igjen Rutger. Plutselig hadde han den overklassestemmen som jeg lo av i begynnelsen, når han overdrev den og på tull la til et «det var dog som fanden» eller «kjære frøken Anna-Lisa». Men nå var verken stemmen eller ordvalget spøkefullt.

«Kvinnen!»

«Ja, Britta, da. Men du får vel jakte opp den skatten, så får vi se hva det er.»

«Mmm … Det skal jeg gjøre.»

«Fint!»

Rutger smilte igjen, og helte mer vin opp i glassene våre. De var antikke, som nesten alt i dette slottet som trolig ville bli mitt hjem i fremtiden. Men ennå hadde jeg ikke vent meg til slottslivet.

Jeg likte de okseblodrøde skinnstolene, og den kjempedigre peisen som så britisk ut, og jeg trivdes på kjøkkenet med Aga-komfyren og marmorbenkene. Jeg nøt å vandre i parken ned mot innsjøen, der flere hundre år gamle eiketrær sto store og tause.

Men de høye vinduene som slapp inn deilig lys om dagen, blinket litt farlig på mørke høstkvelder som denne. Det var et stort hus med mange ubebodde rom, og jeg grøsset ved tanken på å sove der alene i den mørke årstiden.

Jeg hadde ikke fortalt Rutger om mørkeredselen. Den passet ikke inn på et slott.

Men morgener som denne fikk meg alltid til å glemme hvor mørkt og dystert et slott fra 1600-tallet kunne føles. Solstrimene over gulvets brede eikeplanker, sval luft fra vinduet på gløtt, Rutger som våknet og nå trakk meg inn i varmen sin.

«God morgen, elskede. Hva sier du til frokost?»

Jeg lot som jeg vurderte det.

«Først deg. Så frokost.»

Sengehimmelen smilte over oss.

Da Rutger litt senere gikk ned på kjøkkenet, ble jeg liggende en stund og tenke på Brittas brev. Jeg hadde aldri vært hjemme hos henne. Men hver gang jeg kjørte gjennom den lille grenda Söderbykarl, pleide jeg å kikke opp på huset hennes, som lå på en bakketopp og kunne ses fra veien.

Britta hadde kjøpt det lille huset, en hvit bygning fra 1920-tallet, få år før hun gikk av med pensjon. Det hadde Lillan fortalt da jeg hadde vært nysgjerrig på min nye tre-kaffe-gjest.

«Alle ble overrasket! Britta flyttet tilbake til grenda! Det hadde nok ingen trodd!»

«Hvorfor ikke det?»

«Den villstyringen! Hun forsvant ut i verden da hun var ung, på 1930-tallet! Hadde dårlig rykte også, som det het på den tiden!»

Lillan blåste en elegant rekke røykringer.

«Hva mener du, dårlig rykte?»

«Æsj, jeg vet ikke! Hun får fortelle det selv når dere er blitt venner!»

Og mer hadde ikke Lillan villet si.

Motvillig sto jeg opp fra den deilige, varme sengen. Trakk fra gardinene og festet dem med dusker i tohundregramsklassen. Jeg åpnet det store 1600-tallsskapet som hadde stått der siden tidenes opprinnelse. Rutger hadde latt det bli stående da han innredet det nye soverommet.

Sannsynligvis våget han ikke noe annet. Det høye skapet med sine tunge, svarte kuleføtter så ut som det ville angripe hvis man prøvde å kaste det ut.

Jeg røsket til meg en jakke og lukket dørene.

Kapittel 4

Duften av Earl Grey møtte meg på kjøkkenet. På bordet ventet varmt landbrød inntullet i et kjøkkenhåndkle og plommesyltetøy innkjøpt på bondemarkedet i Norrtälje.

Den evnen til å få hverdagen til å virke luksuriøs. Den hadde Rutger og min beste venn Kattis til felles. De to kunne diskutere marmeladesorter eller cheddarvarianter i det uendelige. Mens jeg satte til livs et par ostebrødskiver, eller tre. Og like mange med marmelade.

Men i dag ble det hurtigfrokost.

Rutger svarte i mobilen mens han prøvde å smøre på syltetøy med en hånd. Senere på dagen skulle han til Uppsala for å se på et par barokklysestaker. Nå lurte selgeren på om han kunne komme tidligere. Rutger så spørrende på meg.

Jeg nikket og mimet et ja. I butikken sto en hel stabel med kasser med loppiskjøp og ventet på å bli rengjort og prismerket. Jeg måtte komme meg av gårde og sette i gang å jobbe.

Rutger så på armbåndsuret.

«Du vil ikke være med og se på lysestakene? Vi rekker det før du åpner.»

Han visste svaret, men spurte likevel.

«Nei, jeg har så mye å pakke opp.»

«Og er ikke så interessert i barokklysestaker …?»

Ett år sammen med en antikkhandler hadde gitt meg en del kunnskaper om antikviteter. Men ikke så mye at jeg virkelig var blitt interessert.

Rokokkokommoder kjente jeg igjen. Fordi de hadde samme slags runde former som amerikanere fra 1950-tallet. Empireting kunne jeg også ofte plassere, siden jeg alltid hadde likt svart og gull.

«Empireting!»

Rutger gapskrattet hver gang jeg kalt antikvitetene hans for ting. Og ertet meg som hevn. Nå sist hadde han vist frem to kandelabre og spurt hvilken som var barokk og hvilken som var rokokko.

Jeg prøvde å avgjøre om den ene lignet mer på de runde kommodene enn den andre. Men mislyktes, som alltid.

«Æææ …»

«Anna-Lisa, jeg elsker deg likevel.»

«Og jeg deg. Likevel.»

Dagen derpå tok jeg med tre emaljeskåler i klare farger til antikkverkstedet i den ene slottsfløyen. Jeg satte dem på en ustø kommode, uvisst fra hvilket århundre.

«Jaha. Da vil jeg vite. Hvilken er Erker, hvilken er Finel og hvilke er Emalox?»

«Æææ …»

«Rutger, jeg elsker deg likevel.»

«Touché!»

Da Rutger dro for å kjøpe nok en barokkting, skjenket jeg meg en kopp te og bladde i det siste nummeret av Slott & Stugor, Kattis’ magasin.

Etter ti år i lokalavisen hadde venninnen min i fjor søkt på og fått drømmejobben. Hun stylet og skrev innredningsreportasjer, og hun stortrivdes.

Jeg smilte av oppslaget med overskriften «Skap deg et matskap». Kattis hadde overtalt Marianne til å få ta bilder av bondekjøkkenet hennes, hennes walk-in-matskap, som Kattis kalte det. Men hyllene i reportasjen så litt annerledes ut enn de gjorde i virkeligheten.

Kattis og magasinets fotograf hadde satt inn store glasskrukker og hermetikkbokser med italiensk og fransk tekst på etikettene. Noen lekre paprikaer i en antikk Gustavsbergs-skål. Chilifrukter. Vinflasker. En rustikk korketrekker, liksom gjenglemt ved siden av vinene.

«Jeg kan ta opp kålrot og gulrøtter fra kjelleren hvis du vil? Med dusken på og litt sånn økologisk jordskitne?» hadde Marianne foreslått for Kattis.

«Hm …»

«Haha. Jeg bare tullet, vennen. Lek dere ferdig med boksene deres, så går jeg en tur ut til kyrne.»

Kattis hadde prøvd å overtale Rutger også, til å la henne få lage en slottsreportasje. Hun fikk det samme svaret hver gang.

Blankt nei.

Husqvarnaen startet på første tråkk.

Jeg skrenset over slottsgårdens rakede singel på mopeden og fortsatte ned alleen. Oktobersolen laget glitter i haugene med vått løv i veikanten, og jeg nøt høstlandskapet. Det var som å ferdes gjennom et vakkert maleri.

Da jeg kjørte inn i Söderberga, var det stille og rolig i grenda. Ikke engang fra Mikaelssons Mekaniska, bilverkstedet der min ekskjæreste Johnny jobbet, hørtes en lyd.

Jeg stanset foran mitt eget hus. Ble sittende på mopeden med en fot i bakken og nøt det jeg så. Den gamle landhandelens smykke, neonskiltet med «Anna-Lisas Antikk» i grønt og rødt og tre lamper med kjegleform, måtte jeg skru på stadig tidligere på dagen nå. Og de to store utstillingsvinduene var høstdekorerte.

I det ene hadde jeg laget et arrangement med en staselig mørkegrønn 40-tallsstol, retrotepper i oransje og grønt og Royal Krona-lysestaker i hele vinduet. Når de var tent om kvelden, dannet lampene en lysrampe i muntre farger.

I det andre vinduet rådet den grå shabby chic-versjonen av høst.

Jeg mintes ett og et halvt år tilbake, da jeg akkurat hadde kjøpt huset og flyttet inn i leiligheten i andre etasje. I ukene før åpningen jobbet jeg dag og natt med å omskape den gamle kolonialen til retrobutikk.

Men én ting hadde jeg ikke fått med meg. Kattis og de nye vennene mine fra bygda hylte høyt da de forsto at jeg ikke hadde en eneste sinkbalje eller gammelt linhåndkle med monogram til salgs.

«Du må ha shabby chic-ting!»

De mobiliserte snart gamle møbler fra hele bygda, og reddet meg selvfølgelig fra katastrofe. Fremdeles solgte hvitmalte skjenker bedre enn teakhyller. Men jeg kom aldri til å like det helt.

Jeg ga de stakkars eplene fra slottsparken et medfølende blikk. Utspredt foran en veltet kurv i shabby chic-vinduet prøvde de å tilføre litt liv til alt det gråhvite. Det gikk ikke særlig bra.

Jeg trillet mopeden til baksiden av huset og lente den mot husveggen. Halvveis inn gjennom døren hørte jeg rauting borte fra fjøset til Birger og Marianne. Det føltes som om kuene ønsket meg velkommen hjem.

Hjem til den lille og trivelige grenda Söderberga.

En stabel bananesker med vasket loppisservise senere, var klokken blitt fem. Inne på lageret var den andre runden i vaskemaskinen i gang. Secondhand-plagg og rynkede og kottluktende stoffer skulle forvandles til retrotekstiler i topp stand.

Britta hadde vært i tankene mine hele dagen. Hver gang jeg satte meg ned med en kopp kaffe, leste jeg brevet. Hva slags skatt? Og hvor var den? I huset hennes?

Jeg tente noen røykfargede Reffla-lykter og bøyde meg frem over shabby chic-dekorasjonen for å sette dem ned, da ytterdøren ble åpnet og vinddraget nesten slukket telysene.

«Hallo der!»

«Kattis! For en overraskelse, så gøy!»

«Ja, jeg stakk tidligere fra jobben i dag. Og her holder vi på og pimper yndlingsvinduet …»

«Haha. Du kan få overta hvis du vil.»

Kattis pleide å hjelpe meg å oppdatere det landlig romantiske vinduet, som hun foretrakk å kalle det. Når hun hadde tid. Som ikke var så ofte nå lenger.

Min beste venninne jobbet nesten hele tiden. At hun dukket opp en fredagsettermiddag, var litt av en sensasjon. Derimot pleide Kalle, mannen til Kattis, å stikke innom flere ganger i måneden. Han drev et regnskapsfirma i Norrtälje og tok av og til med seg matboksen til tre-kaffen. Men nå var det lenge siden sist.

Etter den første raske hilsenen så min beste venn blek og trøtt ut.

«Er alt i orden, Kattis?»

«Nei, ikke helt. Kan vi drikke litt vin i kveld og snakke? Jeg ligger gjerne over, hvis jeg kan.»

Godsta gård, der Kalle og Kattis bodde, lå bare et par kilometer unna. Når Kattis og jeg hadde jentekvelder med vin, kom han alltid og hentet henne. Men tydeligvis ikke i kveld.

«Så klart du kan!»

Kattis løftet opp den slanke pc-vesken sin.

«Takk. Jeg går opp og jobber litt til du stenger.»

Men da jeg en time senere gikk opp trappen, hørte jeg lett snorking fra sofaen på stua. Jeg smøg meg inn på kjøkkenet og laget et fat med ost og kjeks.

Da jeg kom inn med fatet og en chianti, så Kattis søvndrukken opp fra under teppet. Hun satte seg opp, ventet til jeg hadde skjenket i vinen. Tok en stor slurk og et like stort åndedrag.

«Snille deg. Du må ikke synes at jeg er fæl nå …»