Julia Quinn

Summen av alle kyss

Smythe-Smith-kvartetten #3

Oversatt fra engelsk av

Kari Wille Rekdal, MNO

Denne er til meg.

Og til Paul også.

Men først og fremst til meg.

Prolog

London

Nokså sent på kvelden

Våren 1821

«SPILLET PIKET FAVORISERER dem med god hukommelse», sa jarlen av Chatteris ut i luften.

Lord Hugh Prentice hørte det ikke; han satt for langt unna, ved bordet borte ved vinduet, og mer presist var han en smule full. Men hadde Hugh hørt Chatteris’ bemerkning – og hadde han ikke vært beruset – ville han ha tenkt:

Det er derfor jeg spiller piket.

Han ville ikke ha sagt det høyt. Hugh hadde aldri vært typen som pratet bare for å si noe. Men han ville ha tenkt det. Og ansiktsuttrykket ville ha endret seg. Den ene munnviken ville ha krøllet seg, og det høyre øyenbrynet kanskje løftet seg – bare en ørliten antydning til bevegelse, men allikevel tilstrekkelig til at en observant person ville synes han var selvgod.

Skjønt sannheten var at londonsosieteten var blottet for observante personer.

Bortsett fra Hugh.

Hugh Prentice registrerte alt. I tillegg husket han alt også. Om han ville, kunne han resitere hele Romeo og Julie, ordrett. Hamlet også. Julius Cæsar kunne han ikke, men det skyldtes bare at han aldri hadde tatt seg tid til å lese stykket.

Dette talentet var tilstrekkelig uvanlig til at Hugh var blitt straffet for juks seks ganger i løpet av sine første to måneder ved Eton. Det gikk raskt opp for ham at tilværelsen ble uendelig mye enklere for ham om han med vilje svarte feil på et spørsmål eller to på prøvene. Det var ikke fordi han brydde seg så veldig om anklagene om juks – han visste jo selv at han ikke hadde jukset, og han brydde seg ikke stort om hva andre tenkte om det – men det var så irriterende å bli stilt foran læreren og tvunget til å stå der og spy ut av seg informasjon helt til de var overbevist om hans uskyld.

Men der hukommelsen hans virkelig kom til nytte, var i kortspill. Som yngste sønn av markien av Ramsgate var Hugh fullstendig klar over at han ikke kom til å arve noe som helst. Yngre sønner ble forventet å gå inn i hæren, eller bli prest, eller prøve seg som lykkejeger. Ettersom Hugh ikke hadde det rette temperamentet for noen av disse yrkene, ble han nødt til å finne seg andre måter å forsørge seg på. Og pengespill var så utrolig enkelt når man hadde evnen til å huske hvert eneste kort som ble spilt – i riktig rekkefølge – i løpet av en hel kveld.

Det som var i ferd med å bli vanskelig, var å finne gentlemenn som var villige til å spille – Hughs forbløffende ferdigheter i piket var blitt legendariske, men om unge menn bare var tilstrekkelig fulle, hadde de bestandig lyst til å gjøre et forsøk. Alle ønsket å bli den som slo Hugh Prentice i kortspill.

Problemet var bare at denne kvelden hadde også Hugh drukket «tilstrekkelig». Det skjedde ikke så ofte: han hadde aldri følt seg bekvem med det tapet av styring som flommet ut av en flaske vin. Men han hadde vært ute på en runde med venner, og de hadde vært på en nokså drøy kro, der ølkrusene var store, gjestene høylytte og kvinnene usedvanlig frodige.

Da de til slutt ankom klubben sin og fant frem en kortstokk, var Daniel Smythe-Smith, som nylig hadde overtatt tittelen jarl av Winstead, mer eller mindre snydens. Han ga en livaktig beskrivelse av barjenta han nettopp hadde knullet, Charles Dunwoody forbannet seg på at han skulle dra tilbake til kroen og overgå Daniels innsats, og til og med Marcus Holroyd – unge jarl Chatteris – lo så fælt at han nesten falt av stolen.

Hugh hadde foretrukket sin egen barjente fremfor Daniels – ikke like kjøttfull, litt smidigere – men flirte bare da han ble bedt om detaljer. Han husket selvfølgelig hver tomme av henne, men han var ikke den som skrøt av sine seksuelle erobringer.

«Denne gangen skal jeg klare å slå deg, Prentice!» skrøt Daniel. Han lente seg slapt mot bordet, det velkjente gliset hans blendet dem. Han hadde alltid vært gruppens sjarmør.

«Men herregud, Daniel», stønnet Marcus, «ikke nå igjen.»

«Jo da, jeg skal klare det.» Daniel viftet med pekefingeren og lo da bevegelsen fikk ham til å miste balansen. «Denne gangen skal jeg klare det.»

«Det gjør han!» utbrøt Charles Dunwoody. «Det vet jeg at han gjør!»

Ingen gadd å kommentere det. Selv i edru tilstand lot Charles Dunwoody til å vite en masse som ikke var sant.

«Jo da, jeg klarer det», insisterte Daniel, «for du …», han viftet med pekefingeren i retning Hugh, «har drukket masse.»

«Ikke like mye som du har», påpekte Marcus, men han hikket idet han sa det.

«Jeg telte», sa Daniel triumferende. «Han drakk mest.»

«Jeg drakk mest», skrøt Dunwoody.

«Da bør du virkelig spille», sa Daniel.

Kortene ble delt ut, og vin servert, og alle moret seg storartet til …

Daniel vant.

Hugh glippet med øynene og stirret på kortene som lå på bordet.

«Jeg vant», sa Daniel med ikke så rent lite forundring. «Se på det, da, dere.»

Hugh gjennomgikk kortene i hodet og ignorerte det faktum at enkelte av kortene var uvanlig tåkete.

«Jeg vant», sa Daniel igjen, denne gangen til Marcus, som hadde vært hans nærmeste venn i lang tid.

«Nei», sa Hugh, mest til seg selv. Det var ikke mulig. Det var bare ikke mulig. Han tapte aldri i kortspill. Om kvelden, når han forsøkte å sove, når han forsøkte å ikke høre, kunne han fremkalle i tankene hvert eneste kort han hadde spilt i løpet av samme dag. Til og med samme uke.

«Jeg begriper ikke engang hvordan jeg greide det», sa Daniel. «Det var kongen, men så var det syveren, og jeg …»

«Det var esset», glefset Hugh, ute av stand til å holde ut et øyeblikk til av denne idiotien.

«Hmm.» Daniel glippet med øynene. «Kanskje det var det.»

«Herregud», ropte Hugh. «Kan noen få ham til å holde munn.» Han måtte ha ro. Han måtte konsentrere seg og huske kortene. Om han bare greide det, kom alt dette til å forsvinne. Det var akkurat som den gangen han hadde kommet sent hjem sammen med Freddie, og faren deres sto allerede og ventet med …

Nei nei nei. Det var noe helt annet. Dette var kort. Piket. Han tapte aldri. Det var den ene, den eneste tingen han kunne stole på.

Dunwoody klødde seg i hodet og så på kortene mens han telte høyt. «Jeg tror han …»

«Winstead, din fordømte juksepave!» hylte Hugh, ordene strømmet ubedt fra munnen. Han visste ikke hvor de stammet fra, eller hva som hadde fått ham til å uttale dem, men så snart de var ute, fylte de luften, freste rasende over bordet.

Hugh begynte å skjelve.

«Nei», sa Daniel. Bare det. Bare nei, hånden var ustø og ansiktsuttrykket forvirret. Forbløffet, som …

Men Hugh nektet å tenke på det. Han kunne ikke tenke på det, så i stedet sprang han på føttene og veltet bordet mens han klamret seg til det eneste han visste var sant, som var at han aldri tapte i kortspill.

«Jeg jukset ikke», sa Daniel og blunket fort. Han snudde seg mot Marcus. «Jeg jukser ikke.»

Men han måtte ha jukset. Hugh gikk gjennom kortene i tankene på nytt og ignorerte det faktum at kløverknekt faktisk viftet med en kløverblomst, og at han løp etter kløver ti som drakk vin fra et glass som lignet veldig på det som akkurat nå lå knust foran føttene på ham …

Hugh begynte å rope. Han ante ikke hva han sa, bare at Daniel hadde jukset, og at hjerterdronning hadde snublet, og at 42 ganger 306 alltid ble 12 852, uten at han hadde noen anelse om hva det hadde med saken å gjøre, men nå var det vin over hele gulvet og kort overalt, og Daniel bare sto der og ristet på hodet mens han sa: «Hva er det han prater om?»

«Ikke tale om at du kan ha hatt esset», hveste Hugh. Esset hadde kommet etter knekten, som hadde vært ved siden av tieren …

«Men det hadde jeg», sa Daniel med et skuldertrekk. Og et rap.

«Umulig», kastet Hugh mot ham og vaklet for å finne igjen balansen. «Jeg kjenner hvert eneste kort i kortstokken.»

Daniel så ned på kortene. Det gjorde Hugh også, på ruterdronning med madeira dryppende fra halsen som blod.

«Merkverdig», mumlet Daniel. Han så rett på Hugh. «Jeg vant. Tenk det.»

Spottet han ham? Spottet Daniel Smythe-Smith, den svært-så-aktverdige jarlen av Winstead, ham?

«Jeg forlanger oppreisning», knurret Hugh.

Daniel løftet overrasket på hodet. «Hva?»

«Hvem skal være dine sekundanter?»

«Utfordrer du meg til duell?» Daniel snudde seg vantro mot Marcus. «Jeg tror han utfordrer meg til duell.»

«Holdt kjeft, Daniel», stønnet Marcus – Marcus som plutselig virket mye mer edru enn noen av dem.

Men Daniel bare viftet ham bort, så sa han. «Ikke vær dum, Hugh.»

Hugh tenkte ikke. Han kastet seg frem. Daniel hoppet til side, men ikke raskt nok, og begge falt over ende. Et av bordbeina stakk Hugh i hoften, men han merket det knapt. Han hamret løs på Daniel – en, to, tre, fire – til to par hender dro ham bakover, opp og bort, greide så vidt å holde ham igjen da han freste: «Du er en fordømt juksepave.»

For det visste han. Og Winstead hadde spottet ham.

«Ikke vær idiot», svarte Daniel og ristet blodet av ansiktet.

«Jeg skal ha oppreisning.»

«Å, nei da, det skal du ikke», hveste Daniel. «Jeg skal ha oppreisning.»

«The Patch of Green?» spurte Hugh kjølig.

«Ved soloppgang.»

Det oppsto en dyp taushet mens alle ventet på at en av de to skulle ta til fornuft.

Men det gjorde de ikke. Selvfølgelig gjorde de ikke det.

Hugh smilte. Han kunne ikke begripe at han hadde noe å smile for, men han kjente uansett hvordan det smøg seg over ansiktet. Og da han så på Daniel Smythe-Smith, var det en annen manns ansikt han så.

«Det skal bli.»

«DU MÅ IKKE gjøre dette», sa Charles Dunwoody, og skar en grimase da han gjorde seg ferdig med å granske pistolen til Hugh.

Hugh gadd ikke svare. Han hadde altfor vondt i hodet.

«Jeg mener, jeg tror deg når du sier at han jukset. Det er han nødt til å ha gjort, fordi, vel, du er deg, og du vinner alltid. Aner ikke hvordan du klarer det, men det gjør du.»

Hugh beveget bare så vidt på hodet, men øynene gikk i en langsom bue i retning ansiktet til Dunwoody. Anklaget Dunwoody ham for å jukse nå?

«Jeg tror det må skyldes matten», fortsatte Dunwoody, helt blind for ansiktsuttrykket til Hugh. «Du har bestandig vært så unormalt god i det …»

Hyggelig. Alltid hyggelig å bli kalt unormal.

«… og jeg vet at du aldri jukset i matte. Gudene skal vite at vi grillet deg nok på skolen.» Dunwoody kikket opp med rynket panne. «Hvordan får du det til?»

Hugh stirret uttrykksløst på ham. «Spør du meg om det nå?»

«Å. Nei. Nei, så klart ikke.» Dunwoody kremtet og tok et skritt bakover. Marcus Holroyd var på vei mot dem, antakelig i et forsøk på å sette en stopper for duellen. Hugh betraktet Marcus’ støvler der de åt seg frem gjennom det fuktige gresset. Det venstre beinet tok lengre skritt enn det høyre, men ikke veldig mye. Han ville antakelig trenge femten skritt til for å nå frem, seksten om han var grinete og ville stille seg for nær dem.

Men dette var Marcus. Han kom til å stanse etter femten.

Marcus og Dunwoody byttet pistoler til inspeksjon. Hugh ble stående ved siden av legen, som bare var stappfull av nyttig informasjon.

«Akkurat her», sa bartskjæreren og klasket seg på låret. «Jeg har sett det skje. Lårarterien. Man blør som en gris.»

Hugh sa ikke noe. Han hadde ikke tenkt rent faktisk å skyte Daniel. Han hadde hatt noen timer på å roe seg, og selv om han fortsatt var rasende, så han ingen grunn til å prøve å drepe ham.

«Men om du bare vil ha noe virkelig smertefullt», fortsatte bartskjæreren, «blir det aldri galt med hånden eller foten. Knoklene er lette å brekke, og det er en helvetes masse nerver der. Pluss at du ikke dreper ham. Altfor langt unna viktige kroppsdeler.»

Hugh var veldig god til å overse folk, men selv han greide ikke å motstå dette. «Hånden er ikke viktig?»

Bartskjæreren lot tungen gli over tennene, så laget han en smekkende lyd, antakelig for å løsne en råtnende matbit. Han trakk på skuldrene. «Det er ikke hjertet.»

Han hadde et poeng, noe som irriterte Hugh. Hugh hatet at irriterende mennesker hadde et poeng. Allikevel burde bartskjæreren se til å holde kjeft, om han eide et snev av fornuft.

«Bare ikke sikt på hodet», sa bartskjæreren og grøsset. «Det er det ingen som ønsker, og jeg snakker ikke bare om den stakkars jævelen som blir truffet av kulen. Det er hjernemasse overalt, ansiktet blir skutt i stykker. Sender begravelsen rett til helvete.»

«Er det du som har valgt denne legen?» spurte Marcus.

Hugh gjorde et kast med hodet i retning Dunwoody. «Han fant ham.»

«Jeg er barberer», sa bartskjæreren til sitt forsvar.

Marcus ristet på hodet og gikk tilbake mot Daniel.

«Gjør dere klare, mine herrer!»

Hugh var ikke sikker på hvem som hadde ropt kommandoen. En eller annen som hadde fått høre om duellen og ville ha noe å skryte av, antakelig. Det var ikke mange setninger i London som var mer ettertraktet enn «Jeg så det med mine egne øyne».

«Ta sikte!»

Hugh hevet armen og siktet. Ti centimeter til høyre for Daniels skulder.

«En!»

Herregud, han hadde glemt nedtellingen.

«To!»

Det strammet seg i brystet. Tellingen. Ropingen. Det var den ene gangen der tallene var fienden. Farens stemme, hes av triumf, og Hugh som forsøkte å ikke høre …

«Tre!»

Hugh krympet seg.

Og trykket på avtrekkeren.

«Aaauuuuu!»

Hugh så overrasket på Daniel.

«Faen også, du skjøt meg!» ropte Daniel. Han klemte hånden mot skulderen, den krøllete, hvite skjorten hans var allerede i ferd med å bli rød.

«Hva?» sa Hugh til seg selv. «Nei.» Han hadde siktet ved siden av. Ikke mye, men han var en god skytter, en utmerket skytter.

«Å herregud», murret bartskjæreren og begynte å løpe av sted langs siden av banen.

«Du skjøt ham», gispet Dunwoody. «Hvorfor gjorde du det?»

Hugh greide ikke å svare. Daniel var såret, kanskje dødelig, og det var han som hadde gjort det. Han hadde gjort det. Ingen hadde tvunget ham. Og selv nå, da Daniel løftet den fordømte armen sin – sin bent frem fordømte arm …

Hugh skrek da han kjente beinet bli revet i biter.

Hvorfor hadde han trodd at han ville høre skuddet før han kjente det? Han visste hvordan det fungerte. Om sir Isaac Newton hadde rett, hadde lyden en hastighet på rundt 340 meter i sekundet. Hugh sto knappe 20 meter fra Daniel, noe som betød at kulen måtte ha en hastighet på …

Han tenkte. Og tenkte.

Han klarte ikke å regne ut svaret.

«Hugh! Hugh!» lød Dunwoodys desperate stemme. «Er alt i orden, Hugh?»

Hugh så opp i Charles Dunwoodys utflytende ansikt. Om han så opp, måtte han befinne seg på bakken. Han blunket og forsøkte å få verden tilbake i fokus. Var han fortsatt full? Han hadde drukket en svimlende mengde alkohol kvelden før, både før og etter krangelen med Daniel.

Nei, han var ikke full. Ikke veldig, i hvert fall. Han var skutt. Han trodde i det minste at han var skutt. Det hadde kjentes som om han var blitt truffet av en kule, men det gjorde faktisk ikke så vondt lenger. Men det kunne i hvert fall forklare hvorfor han lå på bakken.

Han svelget. Hvorfor var det så vanskelig å puste? Det var da beinet han var blitt skutt i? Om han var blitt skutt. Han var fortsatt ikke sikker på hva som hadde skjedd.

«Å kjære gud», lød en ny stemme. Marcus Holroyd, som pustet tungt. Ansiktet var askegrått.

«Legg press på det!» bjeffet bartskjæreren. «Og pass på knokkelen.»

Hugh forsøkte å si noe.

«En turniké», var det noen som sa. «Burde vi binde rundt en turniké?»

«Kom med vesken min!» ropte bartskjæreren.

Hugh forsøkte enda en gang å si noe.

«Spar på kreftene», sa Marcus og tok hånden hans.

«Du må ikke sovne!» la Dunwoody desperat til. «Hold øynene åpne.»

«Låret», krakset Hugh.

«Hva?»

«Si til bartskjæreren …» Hugh tidde for å hive etter pusten. «Låret. Blør som en gris.»

«Hva prater han om?» spurte Marcus.

«Jeg … jeg …» Dunwoody forsøkte å si noe, men det ble sittende fast i halsen på ham.

«Hva da?» krevde Marcus å få vite.

Hugh så bort mot Dunwoody. Det så ut som om han var kvalm.

«Jeg tror han prøver å komme med en spøk», sa Dunwoody.

«Herregud», sa Marcus hardt og snudde seg tilbake mot Hugh med et uttrykk i ansiktet som Hugh hadde vansker med å tolke. «Din dumme, vrangvillige … En spøk. Du spøker.»

«Ikke gråt», sa Hugh, for det så ut som om han kunne komme til å gjøre det.

«Bind det strammere», var det noen som sa, og Hugh kjente noe som røsket ham i beinet, deretter klemte det, hardt. Og så sa Marcus: «Trekk baaaakover …»

Og det var det.

DA HUGH ÅPNET øynene, var det mørkt. Og han lå i en seng. Hadde det gått en hel dag? Eller mer? Duellen hadde vært ved soloppgang. Himmelen hadde fortsatt vært rosa.

«Hugh?»

Freddie? Hva gjorde Freddie her? Han kunne ikke huske sist broren hadde satt sine bein i farens hus. Hugh ville si navnet hans, ville si hvor glad han var for å se ham, men strupen var så ufattelig tørr.

«Ikke prøv å si noe», sa Freddie. Han bøyde seg frem så det velkjente lyse håret kom inn i skjæret fra det brennende lyset. De hadde bestandig vært like, likere enn brødre flest. Freddie var litt kortere, litt slankere og litt lysere i håret, men de hadde samme grønne øyne i samme kantete ansikt. Og samme smil.

Når de smilte.

«Her skal du få litt vann», sa Freddie. Forsiktig holdt han en skje opp til munnen på Hugh og lot væsken dryppe inn i munnen hans.

«Mer», krakset Hugh. Det hadde ikke blitt noe igjen å svelge. Hver eneste dråpe ble bare sugd opp av den uttørkete tungen hans.

Freddie ga ham noen skjefuller til, så sa han: «La oss vente litt. Jeg vil ikke gi deg for mye på en gang.»

Hugh nikket. Han visste ikke hvorfor, men han nikket.

«Gjør det vondt?»

Det gjorde det, men Hugh hadde en underlig følelse av at det ikke hadde gjort fullt så vondt før Freddie spurte.

«Det er der fortsatt, vet du», sa Freddie og nikket mot fotenden. «Beinet ditt.»

Selvfølgelig var det fortsatt der. Det gjorde helvetes vondt. Hvor skulle det ellers vært?

«Noen ganger kan folk fortsatt kjenne smerte i en legemsdel de har mistet», forklarte Freddie i en nervøs strøm. «Fantomsmerter kalles det. Jeg har lest om det, husker ikke når. For en tid siden.»

Da var det antakelig riktig. Freddies hukommelse var nesten like god som Hughs, og smaken hans hadde alltid gått i retning det biologiske. Da de var barn, hadde Freddie praktisk talt bodd utendørs, gravd i jorden, samlet på eksemplarer. Hugh hadde hengt med ham noen ganger, men hadde nesten kjedet vettet av seg.

Hugh hadde raskt oppdaget at interessen for biller ikke økte med antallet biller man lokaliserte. Det samme gjaldt for frosker.

«Far er nedenunder», sa Freddie.

Hugh lukket øynene. Det var det nærmeste et nikk han klarte å prestere.

«Jeg bør vel hente ham.» Uttalt uten overbevisning.

«Ikke gjør det.»

Et minutt eller så gikk, og Freddie sa: «Her, ta litt mer vann. Du har mistet mye blod. Det er nok derfor du er så slapp.»

Hugh tok noen flere skjefuller. Det gjorde vondt å svelge.

«Beinet ditt er brukket. Lårbeinet. Legen har satt det på plass igjen, men han sa at knokkelen var splintret.» Freddie kremtet. «Du kommer til å bli værende fast her ganske lenge, er jeg redd. Lårbeinet er kroppens største knokkel. Det vil ta noen måneder før den har grodd.»

Freddie løy. Hugh hørte det på stemmen hans. Noe som betød at det kom til å ta ganske mye lengre tid enn noen måneder før den grodde. Eller kanskje den overhodet ikke ville gro. Kanskje han var blitt krøpling.

Ville ikke det vært gøy.

«Hvilken dag er det?» spurte Hugh hest.

«Du har vært bevisstløs i tre dager», svarte Freddie, som tolket spørsmålet korrekt.

«Tre dager», gjentok Hugh. Herregud.

«Jeg kom i går. Corville ga meg beskjed.»

Hugh nikket. Det overrasket ham ikke at det var hovmesteren deres som opplyste Freddie om at broren hans nesten hadde dødd. «Hva med Daniel?» spurte Hugh.

«Lord Winstead?» Freddie svelget. «Han er borte.»

Hugh åpnet øynene forskrekket.

«Nei, nei, ikke borte som i død», sa Freddie fort. «Han ble skadet i skulderen, men kommer til å klare seg. Han har bare reist fra England, det er alt. Far forsøkte å få ham arrestert, men du var ennå ikke død …»

Ennå. Morsomt.

«… og så, vel, jeg vet ikke hva far sa til ham. Han kom for å besøke deg dagen etter at det skjedde. Jeg var ikke her, men Corville fortalte at Winstead forsøkte å be om unnskyldning. Far ville ikke … vel, du kjenner jo far.» Freddie svelget og kremtet. «Jeg tror lord Winstead dro til Frankrike.»

«Han må komme hjem igjen», sa Hugh hest. Det var ikke Daniels feil. Det var ikke han som hadde krevd duell.

«Ja da, det kan du ta opp med far», sa Freddie ubekvemt. «Han har snakket om å dra etter og finne ham.»

«I Frankrike?»

«Jeg gjorde ikke noe forsøk på å snakke fornuft med ham.»

«Nei, selvfølgelig ikke.» For hvem forsøkte vel å snakke fornuft med en galning?

«De var redde for at du kom til å dø», forklarte Freddie.

«Skjønner.» Og det var det som var så ille. Hugh forsto virkelig.

Markien av Ramsgate hadde ikke mulighet til å velge arving; førstefødselsretten ville tvinge ham til å overlate tittelen, landeiendommene, formuen, mer eller mindre alt som hørte til fideikommisset, til Freddie. Men alle visste at om lord Ramsgate kunne ha valgt, ville han ha valgt Hugh.

Freddie var tjuesju og fortsatt ikke gift. Hugh håpet fortsatt at han kom til å gifte seg, men han visste at det ikke fantes den kvinne i verden som kunne fange Freddies interesse. Han aksepterte det. Han forsto ikke broren, men han aksepterte det. Han ønsket bare at Freddie ville forstå at han allikevel kunne gifte seg og gjøre sin plikt og ta denne fordømte byrden bort fra Hughs skuldre. Det måtte da finnes massevis av kvinner som ville bli overlykkelige over å få ektemannen bort fra sengen så snart barneværelset var tilstrekkelig befolket.

Men Hughs far var så opprørt at han hadde sagt at Freddie kunne gi blaffen i å gifte seg. Tittelen kom kanskje til å tilligge Freddie i noen år, men slik lord Ramsgate planla det, burde den ende opp hos Hugh eller hans barn.

Ikke at han noen gang lot til å sette særlig pris på Hugh, heller.

Lord Ramsgate var ikke den eneste adelsmannen som ikke fant grunn til å være like opptatt av alle sine barn. Hugh ville være best for Ramsgate, og således var Hugh best, punktum.

For alle var klar over at markien elsket Ramsgate, Hugh og Freddie i akkurat den rekkefølgen.

Og Freddie ikke overhodet, antakelig.

«Vil du ha laudanum?» spurte Freddie brått. «Legen sa vi kunne gi deg litt hvis du våknet.»

Hvis. Enda mindre morsomt enn ennå.

Hugh nikket og lot storebroren hjelpe seg opp i noe som lignet sittende stilling. «Herregud, det smakte vondt», sa han og rakte koppen tilbake til Freddie så snart han hadde tømt innholdet.

Freddie snuste på bunnfallet. «Alkohol», bekreftet han. «Morfinen løses opp i den.»

«Akkurat det jeg trengte», murret Hugh. «Mer alkohol.»

«Hva behager?»

Hugh ristet bare på hodet.

«Jeg er glad du er våken», sa Freddie i et tonefall som tvang Hugh til å legge merke til at han ikke hadde satt seg ned igjen etter å ha skjenket i laudanumet. «Jeg skal be Corville gi far beskjed. Jeg vil helst slippe, som du vet, om jeg ikke er nødt …»

«Selvfølgelig», sa Hugh. Verden var et bedre sted om Freddie unngikk faren deres. Verden var et bedre sted om Hugh også unngikk ham. Men noen var innimellom nødt til å samhandle med den gamle drittsekken, og de visste begge to at det måtte være Hugh. At Freddie hadde kommet hit, til deres gamle hjem i St. James’s, skyldtes kjærlighet til Hugh.

«Vi ses i morgen», sa Freddie og stanset i døråpningen.

«Du behøver ikke», sa Hugh.

Freddie svelget og så en annen vei. «Kanskje i overmorgen, da.»

Eller dagen etter. Hugh kunne ikke klandre ham om han aldri kom tilbake.

FREDDIE MÅTTE HA bedt hovmesteren om å vente med å orientere faren deres om endringen i Hughs tilstand, for det gikk nesten en hel dag før lord Ramsgate kom stormende inn i rommet til Hugh.

«Du er våken», bjeffet han.

Det var bemerkelsesverdig hvor mye det lød som en anklage.

«Din helvetes dumme idiot», hveste Ramsgate. «Like før du klarte å få deg selv drept. Og for hva? For hva?»

«Og en glede å se deg også, far», svarte Hugh. Nå satt han i sengen med det brukne beinet utstrakt foran seg som en tømmerstokk. Han var sikker på at han hørtes friskere ut enn han følte seg, men overfor markien av Ramsgate måtte man ikke vise svakhet.

Det hadde han lært fra tidlig alder av.

Bortsett fra å sende ham et misfornøyd blikk overhørte faren sarkasmen. «Du kunne ha dødd.»

«Jeg har skjønt det.»

«Synes du dette er morsomt?» glefset markien.

«Faktisk», svarte Hugh, «så gjør jeg ikke det.»

«Du vet hva som ville ha skjedd dersom du hadde dødd.»

Hugh smilte uttrykksløst. «Jeg har selvfølgelig grunnet på det, men er det egentlig noen som vet hva som skjer etter at vi dør?»

Herregud så herlig det var å se hvordan farens ansikt svulmet opp og ble rødt. Så lenge han ikke begynte å frese.

«Tar du ingenting alvorlig?» krevde markien å få svar på.

«Jeg tar mye alvorlig, men ikke dette.»

Lord Ramsgate trakk pusten brått, hele kroppen skalv av raseri. «Vi vet begge at broren din aldri kommer til å gifte seg.»

«Å, er det dette det hele handler om?» Hugh gjorde sitt beste for å lyde overrasket.

«Jeg vil ikke ha noe av at Ramsgate forsvinner ut av denne familien.»

Hugh etterfulgte utbruddet med en perfekt beregnet pause, så sa han: «Å, gi deg nå, fetter Robert er ikke så ille. De lot ham til og med få komme tilbake i Oxford. I hvert fall den første gangen.»

«Er det dette det handler om?» freste markien. «Du forsøker å ta livet av deg bare for å ergre meg?»

«Jeg forestiller meg at jeg kan ergre deg med betydelig mindre anstrengelse enn det. Og med et atskillig mer behagelig resultat for egen del.»

«Om du ønsker å bli kvitt meg, så vet du hva du må gjøre», sa lord Ramsgate.

«Drepe deg?»

«Din fordømte …»

«Om jeg hadde visst at det var så enkelt, skulle jeg virkelig …»

«Bare gift deg med en eller annen dum jente og gi meg en arving!» brølte faren.

«Under ellers like omstendigheter», sa Hugh med knusende ro, «ser jeg helst at hun ikke er dum.»

Faren hans skalv av raseri, og det gikk et helt minutt før han greide å si noe. «Jeg må vite at Ramsgate forblir i familien.»

«Jeg har aldri sagt at jeg ikke vil gifte meg», sa Hugh, skjønt hvorfor han i det hele tatt følte behov for å si det, ante han ikke. «Men jeg kommer ikke til å gjøre det på din befaling. Dessuten er jeg ikke arvingen din.»

«Frederick …»

«Kan fortsatt komme til å gifte seg», avbrøt Hugh, hver eneste stavelse lød hard og kort.

Men faren snøftet bare og gikk mot døren.

«Å, far», ropte Hugh før han rakk å gå. «Kan du sende bud til lord Winsteads familie om at han trygt kan vende tilbake til England?»

«Selvfølgelig ikke. For alt jeg bryr meg, kan han råtne i helvete. Eller Frankrike.» Markien lo dystert. «Mer eller mindre samme sted etter min mening.»

«Det er ingen grunn til at han ikke skal få lov til å komme tilbake», sa Hugh med mer tålmodighet enn han hadde trodd seg selv i stand til å fostre. «Som vi begge har bemerket, drepte han meg ikke.»

«Han skjøt deg.»

«Jeg skjøt ham først.»

«I skulderen.»

Hugh bet tennene sammen. Å krangle med faren hadde bestandig vært utmattende, og han skulle hatt laudanumet sitt for lengst. «Det var min feil», greide han å få frem.

«Det gir jeg blaffen i», sa faren. «Han gikk derfra på egne bein. Du er en krøpling som kanskje ikke engang er i stand til å avle barn nå.»

Hugh kjente hvordan skrekken våknet i ham. Han var blitt skutt i beinet. I beinet.

«Det hadde du ikke tenkt på, hva?» spottet faren. «Kulen traff arterien. Det er et under at du ikke blødde i hjel. Legen tror at beinet fikk tilstrekkelig blod til å overleve, men gudene må vite hvordan det er med resten av deg.» Han røsket opp døren og kastet den siste uttalelsen over skulderen. «Winstead har ødelagt livet mitt. Jeg kan fader meg ødelegge hans.»

FØRST OM FLERE måneder ville det bli mulig å se det fulle omfanget av Hughs skader. Lårbeinet kom seg. I noen grad.

Muskelen grodde langsomt sammen. Det som var igjen av den.

Men den gode nyheten var at alt tydet på at han fortsatt var i stand til å avle barn.

Ikke at han ønsket det. Eller kanskje mer presist, ikke at han hadde fått noen mulighet til det.

Men da faren spurte ham … eller, mer krevde … eller, mer eller mindre røsket av ham dynen i nærvær av en eller annen tysk lege som Hugh ikke ville ha likt å møte i en mørk bakgate …

Da trakk Hugh dynen over seg igjen og lot som han var pinlig berørt, og lot faren tro at han var skadet for alltid.

Og hele denne tiden, gjennom den smertefulle rekonvalesensen, måtte Hugh bli værende i farens hus, ute av stand til å komme seg ut av sengen, og tvunget til å lide seg gjennom den daglige assistansen fra en sykepleier hvis spesielle pleiemetode fikk en til å tenke på hunerkongen Attila.

Hun så ut som ham også. Eller i det minste hadde hun et fjes som Hugh forestilte seg ville ha følt seg hjemme på Attila. Sannheten var at sammenligningen ikke var særlig smigrende.

For Attila.

Men sykepleieren Attila, hvor røff og hardhendt hun enn var, var allikevel å foretrekke fremfor Hughs far, som kom innom hver ettermiddag klokken fire, med et glass brandy i hånden (bare ett, ikke noe til Hugh), med siste nytt om sin jakt på Daniel Smythe-Smith.

Og hver ettermiddag klokken fire ba Hugh faren sin om å slutte.

Bare slutte.

Men selvfølgelig gjorde han ikke det. Lord Ramsgate sverget på å jakte på Daniel til en av dem var død.

Omsider var Hugh frisk nok til å forlate Ramsgate House. Han hadde ikke mye penger – bare det han hadde vunnet den gangen han spilte – men han hadde nok til å ansette en kammertjener og leie en liten leilighet i The Albany, som var kjent som det foretrukne bygget i London for gentlemenn av utmerket avstamning og lite utmerket formue.

Han lærte seg å gå igjen. Han trengte stokk om han skulle gå lengre strekninger, men han kunne gå gjennom hele ballsalen på egne bein.

Ikke at han frekventerte ballsaler.

Han lærte seg å leve med smerte, den konstante verkingen fra et lårbein som ikke var ordentlig satt på plass, den bankende pinen fra en vridd muskel.

Og han tvang seg selv til å besøke faren, for å be ham om å slutte å jakte på Daniel Smythe-Smith. Men ingenting hjalp. Faren klamret seg til raseriet sitt så knokene hvitnet. Nå kom han aldri til å få noen sønnesønn, raste han, og alt var jarlen av Winsteads feil.

Det spilte ingen rolle om Hugh påpekte at Freddie var frisk og sunn og fortsatt kunne overraske dem med å gifte seg. Mange menn som helst ville forbli ugift, tok seg allikevel en hustru. Markien bare spyttet. Han bokstavelig talt spyttet på gulvet og sa at selv om Freddie giftet seg, ville han aldri klare å avle noen sønn. Og om han så gjorde – om miraklet skjedde og han gjorde det – ville barnet aldri bli verdig deres familienavn.

Nei, alt var Winsteads feil. Det var meningen at Hugh skulle ha skaffet Ramsgate en arving, og se på ham nå. Han var en ubrukelig krøpling. Som antakelig heller ikke var i stand til å avle en sønn.

Lord Ramsgate ville aldri tilgi Daniel Smythe-Smith, den en gang så flotte og populære jarlen av Winstead. Aldri.

Og Hugh, hvis eneste faste holdepunkt i livet hadde vært evnen til å vurdere et problem fra alle sider og komme frem til den mest logiske løsningen, hadde ingen anelse om hva han kunne gjøre. Mer enn en gang hadde han vurdert å gifte seg, men selv om han tilsynelatende var i fungerende stand, var det alltid en risiko for at kulen faktisk hadde ødelagt noe. Dessuten, tenkte han når han så ned på det ødelagte beinet sitt, hvilken kvinne ville vel ha ham?

Og så en dag var det noe som glimtet til i hukommelsen – et lite øyeblikk av samtalen med Freddie, rett etter duellen.

Freddie hadde sagt at han ikke hadde prøvd å snakke fornuft med markien, og Hugh hadde sagt: «Selvfølgelig ikke», og så hadde han tenkt: Hvem prøver vel å snakke fornuft med en galning?

Endelig visste han svaret.

Bare en annen gærning.