Susanne Fellbrink

Hjertet slår ennå

Oversatt fra svensk av
Lise Aker Helgevolden

Denne boken er dedisert til Leif og Vivianne, mine kjære foreldre.

FORFATTERENS KOMMENTAR

Dette er et skjønnlitterært verk som springer ut av min fantasi, men er inspirert av egne erfaringer, blant annet som prosjektleder for mange ulike åpningsarrangementer. For å unngå eventuelle misforståelser vil jeg understreke at ingen av karakterene eksisterer i virkeligheten. I hvert fall ikke så vidt jeg vet.

Prolog

Hvis hun mislykkes nå, kan dette være det siste hun gjør. Hendene rister mens hun heller de knuste tablettene i drinkglasset hans. Måtte de løses opp i tide, før han kommer inn på kjøkkenet. Hjertet banker så hardt at det dundrer i ørene, og hun prøver å piske gaffelen raskt rundt i brennevinet. Lyden skjærer i ørene.

– Må det ta så jævla lang tid å lage en enkel GT?!

Stemmen hans gir gjenlyd fra stua, og hun puster tungt og fyller på med tonic. Panikken skyller over henne mens hun ser pulveret flyte opp og legge seg på overflaten. Is, har vi is? Svetten bryter ut i pannen mens hun graver seg ned i fryseren. Løfter posen med erter. Ingenting. Trekker ut neste boks, og der, under fiskepinnene, ligger en ispose. Hun holder pusten mens hun skynder seg tilbake til vasken og presser fire isbiter gjennom plasten.

– Hva faen er det du gjør?

Hun kjenner pusten hans i nakken, får en dytt i ryggen og rekker akkurat å skjule pulveret med isen før hun snur seg.

– Beklager, jeg fant ikke isen.

– Is! Jeg vil faen ikke tynne ut drinken med is!

– Men det er så varmt, jeg trodde du ville ha is, prøver hun og spenner seg i påvente av at slaget skal komme.

Han grynter og rykker glasset ut av hånden hennes slik at det skvalper over på gulvet. Så går han tilbake til stua og setter seg i sofaen, tar to store slurker før han setter glasset fra seg på bordet med et smell. Hva om tablettene smaker rart? Hun lener seg mot veggen inne på kjøkkenet og lukker øynene i noen sekunder, i påvente av en mulig reaksjon før hun tar opp kluten og tørker opp fra gulvet. Men han sier ingenting. Bytter bare kanal på tv-en. Lillegutt sover, og hun ser på klokken. Klokken er halv elleve, og de har bestemt at det skal skje halv ett i kveld.

– Nettan, hører du ikke at drittungen er våken?!

Kevins gråt når ørene hennes akkurat da, og tårene stiger i øynene. Hun skynder seg ut på soverommet for å roe ham. Han må sovne igjen hvis dette skal fungere, og han må ikke irritere Jonny. Kevin sitter oppreist i sengen med den lille kaninen sin i armene, og hun kjenner at han har høy feber.

– Kom vennen, hvisker hun og løfter ham opp og tar ham med til kjøkkenet.

Med ham på hoften gjentar hun samme prosedyre som før, men med Paracet blandet i juice i stedet for knuste sovepiller i gin. De går tilbake til soverommet og Kevin tar små slurker av juicen til glasset er tomt. Hun begynner å lese for ham slik at han skal sovne igjen, og akkurat idet hun kjenner at den lille kroppen hans blir tung, hører hun glass som knuser i stua.

– Helvete! roper Jonny, og hun forlater Kevin og skynder seg ut for å se hva som har skjedd.

Jonny sitter i sofaen og peker på det knuste glasset på gulvet.

– Men ikke bare stå der og glo, sier han og hun skynder seg fram og plukker opp glassbitene som ligger i dammen.

Fikk han i seg noe, eller har det hele vært bortkastet?

– Skal jeg lage en ny?

– Uten is, sier han.

Hun går ut på kjøkkenet og tar opp den lille plastposen som hun har gjemt i jeanslommen. Det er litt pulver igjen, og hun prøver å riste det siste ut av posen før hun raskt blander en drink til. Uten is. Pulveret flyter opp denne gangen også, men det er mørkt i rommet, så hun håper at han ikke merker noe. Når hun holder fram glasset, tør hun ikke møte blikket hans. Hun tørker opp fra gulvet og prøver å snike seg ubemerket unna for ikke å forstyrre eller gjøre ham sint. Hun hører ham svelge flere ganger, og når hun kikker på ham, ser hun at halve glasset allerede er tomt. Enten kommer han til å sove dypt, eller så blir det en helvetesnatt etter all spriten han har drukket.

Det er da han vanligvis viser sine verste sider.

Når hun har lukket døren til badet og snur seg mot baderomsspeilet, ser hun på det ødelagte ansiktet i det kalde lyset. Et stort blåmerke over venstre øye, og leppen er sprukket. Forhåpentligvis for siste gang. Men hvis det ikke fungerer i natt, vil hun nok aldri noensinne kunne se seg i et speil igjen, så det må bare gå. Klarer de å komme seg ut herfra, er det ingen vei tilbake.

Hun sniker seg inn til Kevin, legger seg under dynen med klærne på og ser på klokken om og om igjen. Det er en time igjen, og det er stille i stua. Bare lyden fra tv-en høres. Hun sniker seg bort og gløtter på døren.

Jonny sover sittende i sofaen. Tilbakelent og med åpen munn.

Hun betrakter ham et øyeblikk der han sitter, og årene deres sammen passerer revy.

Hvordan kunne det bli slik?

Vil de endelig bli fri nå, Kevin og hun? Fri fra dette helvetet.

Tiden går uendelig sakte, og hun klarer ikke ta øynene fra klokken. Blir nesten hypnotisert av sekundviseren. Tikk, takk, tikk, takk.

Hun smyger seg ut i gangen og henter skoene deres. Ser på Jonny igjen, og han sitter fortsatt akkurat som i sted.

Puster han?

Kanskje hun har drept ham?

Inne på soverommet knyter hun joggeskoene sine og putter Kevins i håndvesken. Den er det eneste hun tør å ta med seg.

Tikk, takk, tikk, takk.

Ti minutter igjen.

For siste gang åpner hun døren og ser at Jonny har endret posisjon.

Så han lever.

Hun rygger inn på soverommet og løfter forsiktig av dynen og pakker teppet rundt Kevin. Han jamrer, og hun hysjer og putter smokken i munnen på ham før hun løfter ham forsiktig opp. Han er fortsatt varm, og han legger de klissete armene sine rundt halsen hennes.

– Så, så, vennen, hvisker hun. – Nå skal alt bli bra.

– Kaninen! sier han høyt.

Hun slutter å puste et sekund og holder ham for munnen.

– Hysj, hvisker hun. – Mamma skal hente kaninen.

Hun snur for å hente den der den ligger på gulvet ved siden av sengen. Bøyer seg ned og strekker ut hånden for å nå det medtatte kaninøret.

Femten år senere

Torsdag 23. august kl. 21.45

Det er en usedvanlig varm augustkveld, og torget i Sundsvall koker av forventningsfulle mennesker. Musikken stilner, og programledernes stemmer gir gjenklang idet de instruerer publikum. Folkehavet gjør som programlederne sier og snur seg mot Sundsvall rådhus, som ligger rett overfor kjøpesenteret. Det tar et par sekunder, og Cilla tør knapt puste før ildkulen kommer i stor fart fra balkongen på rådhuset og hyler som en rakett på vei over torget, akkurat som hun har planlagt.

Den spesialkomponerte sangen blir spilt, og nå burde Stina snart hoppe fra balkongen og trylle fram navnet på kjøpesenteret mens hun henger i lufta. Det som skal danse og skinne over den vakre 1800-tallsfasaden.

Publikum skriker, og det burde bety at det fungerer.

Men så ser hun plutselig hvordan føttene til Stina henger og dingler utenfor balkongen. Hva er det som skjer? Introen til «Stad i ljus» begynner, og mannskoret ser forvirret på Cilla. Stina skal da ikke henge her utenfor balkongen deres? Hun skulle vel henge høyere opp?

Tilskuerne jubler, og alle begynner å peke opp mot balkongen og applaudere. Spotlights rettes mot huset og beveger seg i en virvlende dans på fasaden, og når lyset treffer Stina ser Cilla at hun er helt blå i ansiktet. Røde flekker vokser fram på den hvite kappen hennes og på vingene som sitter på ryggen. Øynene hennes er oppsperret, og hun prøver å rope på hjelp før hun ser ut til å besvime og henger helt slapp. Hun ser ut som en filledukke, og Cilla kjenner panikken komme.

Noe har gått til helvete.

Tre måneder tidligere

Onsdag 9. mai

107 dager igjen

Det kribler i magen idet Cilla parkerer på Fisketorget nedenfor kjøpesenteret. En helt ny utfordring venter, og hun ser virkelig fram til den. Å vite at hun har muligheten til å skape noe som vil glede mange andre i Sundsvall fyller hele kroppen hennes med positiv energi. Dessuten er det en kul følelse at noen tror på henne. Og Tim Larsson må virkelig tro på henne, som har gitt henne så mye ansvar og frie tøyler. Et uvanlig stort ansvar for hennes del, med tanke på hvor mye som står på spill. Når hun kommer opp på personalkjøkkenet setter hun seg utenfor den lukkede døren og venter. Hun retter på håret og tar på lipgloss mens hun venter på tur.

Tims kollega, Katarina Frolén fra eiendomsselskapet Norrsidan, åpner døren og gjør tegn til at Cilla skal komme inn. Katarina er rødflekket i ansiktet og på halsen, legger Cilla merke til før hun går inn i rommet. Sannsynligvis på grunn av de høye stemmene hun nettopp hørte gjennom døren. Stemningen ser ut til å være alt annet enn god, og Cilla prøver diskré å tørke svetten fra hendene på buksene. Rundt bordet sitter de omtrent tjuefem kvinnene og tre mennene som representerer butikkene i kjøpesenteret. De blir stille og måler henne opp og ned, og hun rekker å tenke at hun burde ha anstrengt seg for å kle seg mer moteriktig. Alle ser ut til å ha på seg det siste fra sine respektive butikker, og den strikkede knallgrønne angoragenseren Cilla har på seg, begynner å klø og svi mot den varme huden. Det må være tretti grader i rommet. Alle er mer eller mindre rødflammet, og det lukter svette blandet med ulike parfymer. De fleste har satt seg rundt de tre sammenføyde furubordene som danner et langbord, og resten halvsitter i de store, dype vindusnisjene i det gamle steinhuset.

Cilla stiller seg ved siden av Katarina og vet ikke hvor hun skal gjøre av hendene.

– Dette er altså Cilla Fallander, som blir prosjektleder for åpningen av det nye kjøpesenteret i august. Men hun skal også være her på huset fra nå av, som en slags senterleder, kan man si. Men hun skal snart få fortelle mer om seg selv.

Alle ser mistenksomt på Cilla. Alle bortsett fra den rødhårede kvinnen hun kjenner igjen fra KappAhl. Hun smiler i hvert fall oppmuntrende til henne og rekker henne en kopp kaffe. Cilla tar en slurk, og selvfølgelig brenner hun tungen.

Faen.

Katarina går til side og overlater oppmerksomheten til Cilla i det provisoriske konferanserommet (som om hun ikke hadde alles blikk på seg allerede). Cilla forstår ikke helt hva Katarina mener med senterleder, men tør ikke å konfrontere henne foran mengden som sitter foran dem. Katarina virker allerede hardt presset av en eller annen grunn. Cilla tenker på de opprørte stemmene hun nettopp hørte mens hun satt utenfor og ventet. Det var usammenhengende setninger som lød: unødvendige fellesutgifter, det skjer ingenting i huset og hva gjør vi med toalettpengene?

– Ja, og hvem har vi her, da? sier en kvinne i femtiårene og setter de blå øynene i henne mens hun kaster på den skrå, sølvblonde luggen.

Cilla kremter.

– Jeg heter som sagt Cilla Fallander, og det er jeg som skal stå for åpningsarrangementet i august, sier hun med den ynkeligste stemmen hun noen gang har mønstret, og hun kjenner at knærne nesten gir etter. Atmosfæren i rommet suger virkelig energien ut av henne.

– Snakk høyere, roper en stemme.

Cilla legger vekten på det andre beinet og prøver igjen, men det gjør ikke så mye forskjell.

– Skulle du være senterleder i tillegg? Det hadde vært fint om det kunne skje noe i løpet av sommeren også, besøkstallene øker ikke akkurat, sier en yngre kar i Stadium-genser og setter øynene i henne. Cilla kjenner ham igjen. Det var han som sto i kassen da hun kjøpte sykkelhjelmen til William i forrige uke.

– Ja, sier hun lavt og flakker med blikket.

Hjernen jobber febrilsk. Senterleder. Hva gjør en slik? Hva har hun gått glipp av?

– Nå tar vi en ting om gangen, sier Katarina uten å møte Cillas spørrende blikk.

Cilla tar sats.

– Vi skal prøve å sørge for at det skjer mye gøy på senteret under åpningen, og dere som er proffer her i huset kan veilede meg og gjerne komme med ønsker, sier hun og smiler til alle rundt bordet. Hun vil så gjerne at gjengen her inne skal føle seg involvert og forstå at hun ikke er noen autoritær person. At hun gjerne lytter og vil deres beste. Men sannheten er at hun mest av alt bare vil at de skal like henne her og nå.

Det mumles lavt, og ingen smiler tilbake. Ikke engang kvinnen fra KappAhl.

Det banker på døren, og Tim kommer inn. Det er tross alt han som har gitt henne dette oppdraget, og hun puster lettet ut når hun ikke lenger trenger å være i sentrum for oppmerksomheten.

– Beklager at jeg er sen, sier han. – Men jeg ser at dere allerede har blitt kjent med Cilla. Det er en flott jente vi har fått tak i! utbryter han og ser seg rundt i rommet.

Han får ikke umiddelbart noen større respons, stort sett bare halvhjertede høflige smil.

– Ja, da kan vi gå igjennom litt annen informasjon, fortsetter han og ser på Katarina som stiller seg ved siden av ham.

Cilla går til side og betrakter alle i rommet mens Tim og Katarina snakker. Mange sitter med armene i kors. Hun kan nesten kjenne spenningen i luften, og aner at det finnes en del uløste konflikter av et eller annet slag.

Men Tim og Katarina ser ut til å være et godt team, og det virker som om de trives med å jobbe sammen. I løpet av de få gangene Cilla har møtt Tim, har hun fått inntrykk av at han er en rettferdig og profesjonell mann som ikke er redd for å jobbe med kvinner som har meninger. Trygg på seg selv, liksom. Han er veltrent og ser uforskammet fresh ut. Hun liker ham.

– Nå må jeg skynde meg videre, så jeg håper dere vil være snille og ønske Cilla velkommen, sier Tim og nikker mot henne før han går.

Det blir helt stille i rommet.

*

Hjertet banker og hun prøver å møte Tims blikk, men han ser på alle andre enn henne. Hvorfor unngår han henne? Hvorfor oppfører han seg så rart igjen? Og hvorfor gliser han så mye og smisker med hun der Cilla?

Dette kjennes ikke bra, ikke bra i det hele tatt, og hun føler at alt er på vei til å gli ut av hendene hennes. Det var vel hun som skulle få oppgaven med åpningen? Hun skulle vel i det minste få delta? Framfor alt var det ham hun skulle få …

Katarina står der og ser skinnhellig ut i den nålestripete drakten fra Tiger of Sweden og later som ingenting. Det kan vel ikke bare ha vært tomme ord fra både Tim og Katarina? «Det vil lønne seg», bla, bla, bla. Jo, for helvete. Hun tar en ny slurk av kaffen og smiler falskt tilbake, men hun møter ikke Katarinas blikk.

Fire år.

I fire år har hun stilt opp for dette kjøpesenteret, i tillegg til den vanlige jobben, men det betyr tilsynelatende ingenting. Hun kikker rundt for å se reaksjonene til de andre, men alle ser ut til å være opptatt med å lytte til den smiskende skrekkøglen. Alle bortsett fra Cubus-Lotta, som fingrer med de gråmelerte neglene med noe jævla bling på, og H&M-Louise, som flytter den tomme kaffekoppen fram og tilbake slik at porselenet skraper mot treverket og driver henne til vanvidd. Stadium-Jonas fikler med telefonen og later som om han får en veldig viktig tekstmelding, og hun der nye med grønt hår fra Body Shop smiler hele tiden og ser ut som en idiot der hun sitter sammen med kollegaen i vinduet. Åhléns-Sofie kaster et blikk i hennes retning, men tenker ikke på å verdige henne et blikk en gang, hun vet hva hun kommer til å si. Cervera-Mona gir i det minste bitchen det onde øyet. Henne kan hun nok stole på.

Når møtet endelig er over, tar hun trappen ned og skynder seg ut på Centralgatan mot Navet for å rekke bussen til Granloholm. Hun vil ikke snakke med noen av de falske jævlene. Å, du er så flink. Hva skulle vi gjort uten deg? Du er bare best.

Den uvanlig kjølige mailuften slår mot ansiktet og kjøler ned de blussende kinnene. Hun sukker når hun ser snøen som har falt. Som om det ikke var nok elendighet i dag.

Alt slitet hennes har altså vært helt bortkastet. Alle timene hun har båret esker med julepynt, klatret i stiger, jobbet gratis og stått på uten så mye som en takk. Jo da, hun fikk jo en eske Aladdin-konfekt på husmøtet i julen.

Takk for den, liksom.

Bussen sklir i snøen, og hun holder seg fast i setet foran. Mens hun ser ut av vinduet legger det verste sinnet seg og går over i en tung klump i magen. Hva skal hun si til mamma og pappa? Nå kommer søsteren hennes til å få vann på mølla igjen, og mamma og pappa kommer til å legge hodet på skakke og se like overbærende på henne som de pleier. Hvis hun bare hadde kunnet holde munn til hun var sikker. Men det er for sent nå. Hun må finne på noe igjen.

Idet hun går av bussen snubler hun i sine egne føtter og banner mens hun lander på håndleddet i slapset. Snø i mai, det er ikke til å tro, tenker hun, før hun raskt reiser seg, fikser det nyfargede røde håret og frisker opp leppestiften for å ta en selfie. I helgen satt hun på balkongen og drakk rosé og holdt på å renne vekk, og nå dette.

Etter at hun har tatt en hel bildeserie, er hun endelig fornøyd med vinkelen slik at både snøen i bakken og trutmunnen i forgrunnen ser perfekte ut. Det som er gjemt i snø, kommer fram i tø … skriver hun når hun har valgt hvilket filter hun skal bruke på Instagram. Hun går inn i den tomme leiligheten og går rett til matskapet og tar fram whiskyflasken og et drikkeglass. Når hun har tatt tre slurker og skåret grimaser av den illesmakende væsken, tar hun fram telefonen. Hun vet at hun ikke kan ringe Tim om kvelden. Det er en risiko for at kona kan høre det, men hun må bare få snakke med ham.

Ring meg så fort du kan, skriver hun i en tekstmelding.

Mens hun venter og håper han vil ringe tilbake denne gangen, går hun bort til buret på gulvet og dytter inn litt ost. Så feier hun bort all posten på kjøkkenbordet og flytter tekoppen fra i morges før hun slår på datamaskinen og googler navnet hennes.

Nå får vi se, frøken Cilla Fallander.

Ja, se der, du. Flere artikler fra Sundsvalls Tidning dukker opp.

Showartist? Det var som faen.

Hun fyller opp whiskyglasset og tar noen store slurker til. Hvorfor ringer han ikke? Kanskje han har fortalt det til kona nå? Fortalt at han vil skilles. Kanskje fru Larsson gråter akkurat nå, omtrent som hun selv har gjort i et år mens hun har ventet på å få nyte små smuler fra ham. Men nå er ventetiden over. Det har han lovet. Det er mye han har lovet, når hun tenker seg om.

Røde varsler lyser på Facebook-appen, og hun kan ikke la være å gå inn og se hvem som eventuelt vil henne noe.

Ja da, GHG-gruppen har absolutt våknet for kvelden.

Galleriets hemmelige gruppe.

Den består av folk som jobber på senteret, og hun vet ikke hvorfor hun ble med. Det er sjelden noe spennende som diskuteres der, og uansett gir hun seg aldri til kjenne. Leser som regel bare det de andre skriver, slik at hun har en anelse. Men kanskje de har skrevet noe om kveldens møte? Hun klikker videre og leser.

Ella Andersson

Administrator 9. mai kl. 22.13

Vel, hva skal vi si om møtet i kveld, da? Så mye som de har snakket om denne viktige åpningen, og så har de ansatt en ung showgirl fra byen som prosjektleder! Jeg blir bekymret. Hva tenker dere?

Lotta Lindén

Jeg er enig med deg, Ella. Man skulle jo trodd de ville velge en profesjonell nå som de virkelig har lovet å satse.

Hasse Larsson

Ja, men det vet vi jo ikke, kanskje hun er proffere enn vi tror. Kona mi var på et show før jul i fjor som denne Cilla hadde produsert, og det var tilsynelatende ganske proft til å være lokalt.

Lotta Lindén

Ja, vi får håpe det, da.

Hasse Larsson

Jeg håper at hun drar i gang noen aktiviteter nå i løpet av sommeren også, slik at det skjer noe. Salget vårt har gått drastisk ned sammenlignet med fjoråret.

Sofie Stål

Det så vel ikke egentlig ut som de hadde diskutert det?

Hasse Larsson

Hva mener du, Sofie?

Sofie Stål

Altså, da Katarina sa noe om at hun også skulle være senterleder, virket det som det kom overraskende. Eller var det bare jeg som syntes det?

Hun fortsetter å følge samtalen. Ingen av dem ser ut til å ha noen mening om at hun selv ikke engang syntes å komme i betraktning for prosjektlederoppdraget. Til tross for alt hun har gjort for dem. Men det gir henne likevel en viss tilfredsstillelse å se at det sannsynligvis ikke blir så enkelt for hun der Cilla. Hun sjekker tekstmeldingene sine en gang til før hun tømmer glasset og slår igjen datamaskinen med et smell.

*

– Her er kontoret ditt, sier Katarina og tar et lite skritt inn i rommet. – Ikke at du kommer til å sitte her så ofte. Du kommer jo for det meste til å løpe rundt i butikkene, fortsetter hun.

– Mm, sier Cilla og prøver å se ut som om hun er på notene.

– Denne bakgården skal glasses inn og bli både kafé og restaurant, fortsetter Katarina og lener seg fram og ser ut over byggeplassen der nede. – Tårnet der oppe på taket, det er en kul liten badstue. Jeg skal vise deg en gang når vi har tid. Kom, så ser vi oss om på kjøpesenteret nå som det er stengt.

Hun holder et rasende tempo med de lange beina, og Cilla må jogge for å holde tritt med henne. Når de kommer tilbake til personalkjøkkenet, tar Katarina opp en tykk mappe fra vesken og gir den til Cilla.

– Dette er det som inngår i oppdraget ditt. Les det når du har tid.

– Det skal jeg absolutt gjøre, men det ville vært fint om du kunne fortelle meg litt mer om hva en senterleder gjør? Jeg trodde at jeg bare skulle være prosjektleder for åpningsarrangementet.

– Ja, det stemmer selvfølgelig, men jeg synes det er bra at man blir kjent med folk i butikkene og får innsikt i hele virksomheten, slik at du kan iscenesette åpningen på best mulig måte.

De avslutter møtet og Cilla hutrer når hun kommer ut og blir møtt av snø i bakken. Hva i helvete er det som skjer? Sommervarmen var jo her nettopp. Hun benytter anledningen til å ringe lillesøsteren Jossan mens hun sitter i bilen, og forteller kort om møtet hun nettopp har vært på.

– Går nok bra, skal du se, sier Jossan.

– Det er kanskje noe jeg innbiller meg, men jeg følte ikke akkurat at de som jobber på senteret ønsket meg velkommen. Det føltes som om det lå noe i luften …

– Jeg håper virkelig det er noe du innbiller deg. Du trenger jo ikke mer drama på en stund.

– Nei, egentlig ikke. Tror du meg når jeg sier at det snør i Sundsvall?

– Tuller du? Jeg sitter på en uteservering og drikker et glass rosé.

– Jeg tror jeg drar til Stockholm med én gang. Det er jo helt sinnssykt at det snør i mai. For tre dager siden var det strålende sol og jeg lå hjemme på verandaen og solte meg i bikini.

– Snøen forsvinner helt sikkert like fort som den kom, sier Jossan.

Ti minutter senere svinger Cilla inn i garasjeoppkjørselen i Haga. Hun har virkelig gledet seg til dette spennende og ærefulle oppdraget, men en merkelig følelse har spredt seg gjennom kroppen, og hun kan ikke si om det er en forventningsfull kribling som kryper under huden hennes, eller om det er ubehag. Hun kjører bilen inn i garasjen og låser forsiktig den nå reparerte låsen og sparker snøen av mot betongtrappen før hun låser opp døren.

– Hei, jeg er hjemme!

– Hei, vennen, jeg er her inne, svarer moren hennes fra stua.

Cilla finner Vera på sofaen med en bok i hendene.

– Vil du ha en kopp kaffe før du drar? spør Cilla.

– Tullejente, jeg kan jo ikke drikke kaffe så sent hvis jeg skal få sove i natt. Vi hadde det så gøy i kveld, jeg og guttene, men nå sover de godt. Hvordan gikk møtet?

– Det gikk bra. Det var bare mye å ta innover seg.

– Sånn er det alltid når noe er nytt. Det blir nok flott for deg, skal du se. Tenk at du nå får fast lønn i flere måneder. Det blir vel deilig å kunne slappe av litt etter kaoset i fjor med alle juleshowene og gærne artister og … ja, du vet det som skjedde med Bianca.

– Det blir sikkert helt topp, sier Cilla og snur seg mot tv-en.

Noe sier henne at ordene slappe av nok ikke er den beste beskrivelsen av dette oppdraget. På den annen side er hun ikke redd for å jobbe hardt, og hun er ivrig etter å komme i gang.

– Nå skal jeg hjem til pappa. Passer du på å låse ordentlig etter meg?

– Absolutt, sier Cilla og kjenner først på håndtaket ned til kjelleren før hun låser ytterdøren etter moren. Det er vanskelig å tro at det bare er seks måneder siden hun ble rammet av dramaet sist høst.

Hun reiser seg og ser til guttene før hun setter seg i sofaen og åpner den tykke permen som hun fikk av Katarina. Punkt for punkt leser hun innholdsfortegnelsen, som er skrevet med snirklete håndskrift.

Reklame, Rydding, Arrangementer, Husmøter, Toalettavgifter, Styret, Gulvpleie, Søppelhåndtering, Snørydding, Vaktselskap, Kundeklubb, Sosiale medier, Budsjett …

Herregud, hva er det hun har begitt seg inn på? Dette var det ingen som sa noe om da hun takket ja til jobben. Hun skulle booke artister til åpningen, finne på en masse morsomme aktiviteter og ta seg av opplegget til det store, fire dager lange arrangementet i august. Som et stort show med et nesten ubegrenset budsjett hvor hun var både produsent og regissør. Men dette er mye mer. Skal hun ta seg av søppeltømming og gulvvask også? Hun leser overskriftene igjen. Hun må ringe Tim og spørre.

I samme sekund ringer telefonen ved siden av henne og hun ser at det er Henke.

– Hei, darling, hvordan har du det? han sier.

– Det går bra, sier hun mens hun gjesper og blar fraværende i permen.

– Hvordan var det å møte alle i kveld?

– Det var … interessant. Det inngår tydeligvis i prosjektlederoppdraget å være en slags senterleder for hele kjøpesenteret. Jeg vet ikke engang hva det betyr.

– Det høres rart ut, men kanskje det blir gøy?

– Mm, jeg håper det. Jeg vil virkelig at dette skal bli bra. Det er virkelig en gyllen mulighet til å vise hva jeg kan. Hvordan har du det, da?

– Vi sitter og mikser en ny låt og så går vi ut og tar en øl. Går det bra med guttene?

– De sover. Mamma har nettopp dratt, sier hun.

Cilla begynner å telle hvor mange uker det er igjen før vårsemesteret er over og Henke kommer hjem til Sundsvall igjen. Hun har riktignok blitt vant til å ta seg av alt på egen hånd de ukene han er i Stockholm og studerer, men hun gleder seg til han får sommerferie. Så har han bare ett år igjen på musikkprodusentutdanningen før livet kan bli normalt igjen og de kan være to om alt.

– Har vi noe planlagt denne helgen? spør Henke.

– Jeg har et firmashow på fredag, så det hadde vært fint om du kunne komme hjem i tide.

Når de er ferdige med samtalen, legger hun fra seg mappen og ser på Instagram. Bianca har lagt ut flere bilder fra flyplassen i Paris, og Cilla er glad for å se hvor lykkelig hun ser ut. Det var sannsynligvis det beste Bianca kunne gjøre etter alt som skjedde henne i fjor høst. Bytte miljø og bli au pair i Paris og slippe å bli minnet om alt.

Lille, vakre Bianca som hun hadde ansatt som koreograf til juleshowene hun satte opp i fjor, men som ble så hardt rammet av en syk person midt oppi det hele.

Très chic, mademoiselle, kommenterer Cilla før hun legger fra seg telefonen, lener hodet bakover og lukker øynene. Det er lenge siden nå, men enkelte ting husker hun som om det var i går. Hun må også ha vært sytten, akkurat som Bianca. Eller kanskje hun var seksten? Hun reiser seg og åpner skjen-23 ken borte ved spisebordet, der hun tror boken ligger. Boken med alle bildene av henne fra Paris. Jo da, den ligger helt nederst, under alle kokebøkene og fotoalbumene. Hun ser på seg selv i det støvete albumet, men blar raskt forbi bildet der hun har et hundehalsbånd rundt halsen og et minimalt tøystykke rundt kroppen.

*

Bianca følger alle de andre passasjerene i de lange korridorene på den store flyplassen. Hun blir møtt av en mengde fine fotografier av vakre, sikkert kjente franske bygninger og mennesker. Hei, hei, Mona Lisa.

Tenk at hun virkelig er her, i Paris. Det som var morens drømmeby, men som hun aldri rakk å oppleve.

Den militærgrønne bagen som Bianca har lånt av en nabo, kommer glidende på bagasjebåndet, og hun sliter med å løfte den av før hun går mot ankomsthallen. Den var lett å kjenne igjen blant alle de svarte, skinnende trillekoffertene. Når hun ser hvordan de andre passasjerene lett ruller vekk bagasjen, skammer hun seg over det gamle skaberakket og forstår hvorfor naboen kunne klare seg uten i lengre tid. Familien hennes har aldri vært utenfor Sveriges grenser, knapt utenfor Sundsvall når hun tenker seg om. Bianca er kanskje den første som flyr i familien? Eller kanskje faren hennes har flydd uten at hun vet det. Hun kikker seg rundt og ser at det er vogner man kan låne og sette pinlige bager på for å slippe å bære. Nervøsiteten bobler i magen. Hva om det er en fryktelig familie hun skal bo hos? Hva om hun ikke forstår hva de sier i det hele tatt? Hun følger skiltene for å komme til et toalett. Der dytter hun bagen inn i båsen og må sitte med beina til siden for å få plass. Men uansett hvor forferdelig det blir, kan det ikke være verre enn hjemme.

Idet hun kommer ut i ankomsthallen, ser hun mannen som står foran henne og vifter med et skilt med navnet hennes på. Han ser akkurat ut som hun har sett for seg. Han er like lav som henne, og enda slankere.

– Bonjour, Bianca, og velkommen, sier han og rekker fram hånden.

Den store barten vipper når han snakker, og han minner henne om en karakter i en komedie hun har sett en gang. Dette er altså faren i familien der hun skal bo og arbeide. De går ut til bilen, og varmen slår mot henne og legger seg som et vått teppe mot ansiktet. Han hjelper henne med bagen inn i en liten rød Citroën, og de begynner den stille reisen mot Boulogneskogen, eller i det minste til området i nærheten, der familien bor. Eller stille og stille, Bianca er stille, men mannen banner, hun vet hva merde betyr. Han gestikulerer vilt mot alle andre bilister med hånden han holder sigaretteni. Den andre holder han i hvert fall på rattet. Bianca prøver å finne på noe fornuftig å si med skolefransk ordforråd, men konkluderer med at det ikke er noe hun kan få fram.

I hvert fall ikke på fransk.

De passerer Ikea på veien, og hun svelger og ser rett fram. Hjemlengsel allerede.

Asfalten ser ut til å vibrere av varmen. De kjører inn til bysentrum, og vinduene er rullet helt ned. Hun absorberer alle nye dufter. Det lukter litt som på tivoli. Sukkerspinn blandet med røkelse og nybakt brød.

Når de kommer til huset der familiens leilighet ligger, blir Bianca først forferdet og deretter imponert over farens måte å lukeparkere på. Hun forstår ikke engang hvordan det er mulig å få bilen inn på den lille flaten. Riktignok dytter han litt på bilen foran seg ved resolutt å kjøre inn i den, for så å gjøre det samme med den bak. Men inn kommer han.

Øverst i sjette etasje, uten heis, bor hennes framtidige familie. Den lille faren hjelper henne med å bære den store bagen, og er helt svett når han åpner døren til leiligheten. Bianca står utenfor og ser inn i gangen mens en blanding av nysgjerrighet og redsel kjemper i magen.

– Bonjour, Bianca, og velkommen til Paris, sier den vennlige og gravide moren.

Hun har den største magen Bianca har sett i hele sitt liv, og hun har tross alt rukket å se en del mager. Hva om det er tvillinger igjen?

– Det er jeg som er Édith.

Bianca går fram og nærmer seg Édith for å gi henne en klem, de har jo brevvekslet noen ganger, men får i stedet tre kinnkyss: høyre, venstre, høyre.

– Og det er jeg som er Bianca. Hvordan står det til? presser hun ut av seg på fransk for å ha noe å si mens hun går inn i leiligheten. Den viser seg å være like liten som stua hjemme i Sundsvall.

Hunden, som heter Tarzan, er derimot større enn henne selv og hele kjøkkenet til sammen. Barna kommer løpende mot henne og gjemmer seg bak den store moren. De titter på henne i smug.

– Jeg heter Céline, sier eldstejenta.

– Dette er Danielle, og dette er Adèle, sier Édith og viser de små tvillingjentene foran seg.

Leiligheten består av en liten stue, et lite kjøkken hvor det er plass til én person om gangen, eller Tarzan, og to små soverom. I det ene sover alle tre barna stablet oppå hverandre. På det som egentlig er foreldrenes soverom, skal Bianca sove, for det står visst i avtalen at alle au pairer skal ha eget soverom. I stua sover den høygravide moren med mannen sin på en sovesofa, i alle fall i helgene når mannen er hjemme. I ukene får Édith hele sofaen for seg selv, fordi François pendler og jobber i Bordeaux. Det er dit hele familien skal flytte om et par måneder, og det er også derfor Bianca trengs som et par ekstra hender og føtter nå som mor har vanskeligheter med å bevege seg normalt.

Bianca er målløs og vil bare synke gjennom det mørke tregulvet. Plutselig kan hun ikke et eneste ord fransk til tross for flere år med franskundervisning.

Hvordan skal dette gå?

Édith viser henne til rommet, og idet hun lukker døren vil hun bare legge seg på sengen og gråte. Nei, forresten, hun vil hjem igjen likevel. Hjem til pappa og Oliver. Hun hører barna leke utenfor, og til slutt kan de ikke la være å åpne døren og sprette bort til sengen hennes, som er nesten like stor som rommet. Eller rettere sagt, rommet er like lite som sengen. Édith kommer svaiende og tilbakelent med hendene som støtte i ryggen og irettesetter barna med høy stemme. Bianca forstår det, selv om hun ikke rekker å oppfatte et eneste ord. Av barnas molefonkne oppsyn og skuffede blikk på Bianca mens de trasker ut av det lille rommet én etter én, forstår hun at moren må ha sagt noe som at Bianca ikke ville at de skulle forstyrre henne. Det vil hun ærlig talt ikke heller, men moren trenger kanskje ikke skylde på henne den første dagen. De må jo bli venner hvis dette skal fungere.

Bianca prøver å kvele et gjesp. Hun følger etter Édith inn på det lille kjøkkenet og ser seg rundt.

– Kan jeg hjelpe med noe? spør hun ved hjelp av gester og kroppsspråk.

– Nei, det trenger du ikke, men kanskje du kan leke med barna?

Hun snur seg mot stua der barna sitter på gulvet og leker med dukkene sine. Familiefaren sitter og ser på tv og røyker. Ekkelt, synes Bianca. Hun kan ikke huske å ha sett noen røyke innendørs hjemme i Sverige. Bianca setter seg ned med jentene på gulvet. Hun smiler litt tafatt til dem, men etter en stund har de funnet en lek der Bianca kan være med.

Édith lager en kyllinggryte som lukter deilig, og Bianca tilbyr seg å dekke bordet. Magen skriker etter mat. De slår seg ned rundt det brunmalte trebordet, og Bianca sliter med å forstå hva de sier. Hun prøver å svare så godt hun kan, men svarene blir korte. Etter den livlige middagstimen rydder Bianca bordet og tilbyr seg å vaske opp, takknemlig for å komme seg unna en stund. Det er fint å slippe å snakke med noen og prøve å være hyggelig, og hun har lyst til å legge seg.

Når tennene til barna er pusset og leggingen er unnagjort, kan hun endelig trekke seg tilbake til sitt eget krypinn. Det har vært en lang, lang dag.

Inne på rommet hennes er det varmt og tett, og hun åpner den franske balkongen som vender ut mot bakgården. Vakre blomster klatrer opp på husveggene, klærne henger til tørk og lukten av skyllemiddel driver forbi fra tid til annen. Hun venter til leiligheten er helt stille før hun sniker seg ut på do for å gjøre seg klar for natten.

Før hun legger seg, sjekker hun Instagram, og det viser seg at hun har fått noen kommentarer på innlegget sitt. En av dem er fra Cilla, og det verker i hjertet når hun tenker på henne. Det nyvaskede sengetøyet lukter godt, og hun snur seg over på siden og lar tårene falle sakte ned på puten. Selv om hun er halvt lam av tretthet, gruer hun seg nå alltid til å sovne. Vet at marerittene snart kommer til å vekke henne igjen.