Susanne Fellbrink

Fortsatt slår klokken

Oversatt fra svensk av
Molea Berg

Forfatterens merknad: Dette er et skjønnlitterært verk som springer ut av min fantasi, men er inspirert av mine egne og andres erfaringer i underholdningsbransjen. For å unngå eventuelle misforståelser vil jeg understreke at ingen av karakterene eksisterer i virkeligheten. I hvert fall ikke så vidt jeg vet.

Til alle følsomme sjeler og skjøre hjerter. Jeg er med dere.

NÅ

Hotell Södra berget

Nyttårsaften

En merkelig buldrende lyd kommer nærmere, og det vibrerer mot kinnet hennes. Det går en iling gjennom kroppen når hun kjenner det harde underlaget, og hun skjønner at hun ligger på magen på et gulv. Et blankt gulv. Det er kaldt. Hvor er hun? Det gjør vondt i nakken, og hun kan ikke bevege seg. Hun prøver å løfte hodet, men ser ingenting i mørket. Hvorfor sitter armene hennes fast på ryggen? Er hun bundet? Hun blir grepet av panikk og synes det er vanskelig å puste. Hva er det som buldrer? Noe ruller forbi hodet hennes. Det høres ut som … Nei, det kan da ikke være riktig? Jo, nå kommer det igjen. På den andre siden.

Et sted ved føttene hennes høres lyden av maskinen som løfter kjeglene for å få dem bort fra banen. Hun innser at hun er i en bowlinghall. Ligger hun på en bowlingbane? Hvordan havnet hun her? Hun prøver å huske hva som skjedde. Det var nyttårsaften, og snøstorm, så de kunne ikke dra fra hotellet. Hun var alene. Så etter de andre, men de var borte. Bare henne igjen. Noen la en hånd på skulderen hennes, og hun snudde seg. Hva skjedde etterpå? Hvem var det? Det gjør vondt i bakhodet. Kan hun ha blitt truffet av noe? Har hun falt? Men hvorfor ligger hun i så fall her, bundet?

Hun hører den buldrende lyden igjen, og hun skjønner at nok en kule kommer rullende, men hun har ikke tid til å komme seg noen vei. Det knaser i kragebeinet når kulen dundrer inn i skulderen hennes, og hun skriker og prøver å flytte seg til den andre siden. Da kommer det nok en kule som treffer henne rett i munnen. Hun prøver å skrike, men har ingen stemme.

Nå husker hun. Hun gikk bortover den lange korridoren og hadde passert garderoben på vei tilbake til den store festsalen der showet skulle finne sted. Men hun kom aldri fram.

Hvem la hånden på skulderen hennes?

Hun løfter på hodet igjen og skimter et nødutgangsskilt som lyser i mørket et stykke unna. Lyset forsvinner og kommer tilbake flere ganger, og hun skjønner at noen beveger seg foran skiltet. Hun er ikke alene her.

– Slutt, vær så snill. Jeg gjør hva du vil, bare du slutter, hvisker hun. Hun rekker ikke å si mer før neste kule treffer henne i pannen med full kraft.

Når hun kommer til bevissthet neste gang, vet hun ikke hvor lenge hun har ligget der. Hodet dunker. Hun lytter intenst etter lyder, og til å begynne med er det stille, bortsett fra maskinen som løfter kjeglene om og om igjen, men så … Skrittene kommer sakte nærmere, og hun rekker å oppfatte at noen bøyer seg over henne og legger fingrene mot halsen hennes, som for å sjekke om hun er i live. Livet passerer revy, og hun tenker på sin gamle far. Hvordan skal han klare seg nå? Han har jo ingen andre enn henne. Hun skulle ønske den siste samtalen deres hadde endt annerledes, men det skulle hun ha tenkt på før. Nå er det for sent. Personen tar opp en av kulene som ligger ved siden av henne og reiser seg.

Hun snur på hodet og ser skoene som står tett inntil henne. Hvor har hun sett dem før? Hvem er det som vil skade henne? Skikkelsen bøyer seg ned igjen. Kroppen fryser til is når hun kjenner den varme pusten mot kinnet, og hun aner hva som er i ferd med å skje. Den lavmælte stemmen hvisker tett inntil øret hennes.

– Her er bonusen din.

NÅ

Skönsmon

Nyttårsnatten

Bianca er fortsatt gjennomfrossen etter å ha kavet gjennom snøstormen for å komme seg hjem etter festen. Det var umulig å få tak i en taxi, og det var ingen annen mulighet enn å gå hjem fra Sidsjön, der de hadde feiret nyttårsaften. Robin sovnet med det samme han la hodet på puten, men selv ligger hun våken. Når hun legger de iskalde føttene sine under de varme beina hans, grynter han, men våkner ikke. Alt snurrer og gjør det umulig å sove. I løpet av kvelden hadde de drukket bobler og vin i en salig blanding, og hun kan ikke la være å hikke når hun tar fram telefonen. Sosiale medier flommer over av fyrverkeri, champagneglass, tullete hatter, fulle mennesker, snødekte biler, snøkledde veier og nyttårsforsett.

– Hva i helvete! Bianca setter seg opp i sengen når hun ser flere innlegg som skiller seg ut fra mengden.

– Hva er det? Robins søvndrukne stemme høres dempet under puten.

– Se her! sier Bianca. Hun drar puten vekk fra hodet hans og rister i ham.

Han grynter og snur seg i sengen.

– Herregud, har noen dødd, eller? sier han og gnir seg i øynene.

– Ja, det kan du trygt si. Ikke bare én, men tre personer til og med. Og et barn er savnet. Politiet mistenker drap og mulig kidnapping.

– Hva? Her i byen? mumler han og strekker seg etter sin egen telefon.

– På Södra berget, i går, på hotellet.

Bianca kaster av seg dynen, tråkker vaklende ned i tøflene for å unngå å kjenne det iskalde gulvet mot føttene, og drar så på seg morgenkåpen.

– Skulle ikke Cilla opptre der i går? Robin skjelver og tar på seg joggebuksene og en hettegenser som ligger ved fotenden, og drar deretter på seg ullsokkene som henger på radiatoren.

– Jo, sier Bianca, som plutselig har blitt edru.

Hun slår nummeret til Cilla. Det ringer og ringer mens Bianca vandrer fram og tilbake i den lille ettromsen hun leier. Hun rister på hodet til Robin som ser spørrende på henne. Ikke noe svar.

– Ring Henke, sier han.

Hun slår nummeret hans, men kommer rett til telefonsvareren.

– Han svarer heller ikke. Herregud, tenk om det har skjedd henne noe.

– Eller så ligger de bare og sover, sier Robin. – Det er jo midt på natten.

Bianca tenker på hat-mailene en idiot sendte til Cilla for en stund siden. De avtok riktignok etter et par måneder, men det har visstnok kommet noen nye nå i løpet av høsten. Hun prøver å skyve tankene vekk, og håper at Cilla rett og slett bare hadde det kjempegøy i går kveld, og at hun nå sover godt. Kanskje hun endelig festet for en gangs skyld og ligger bakfull der oppe på hotellrommet. Men forresten, skulle ikke Henke og guttene også bli med og sove over på hotellet? Hun ser på klokken. Den er halv fem. Ute er det bekmørkt, og innimellom smeller det i vinduene av sluddet som fyker rundt.

– Jeg føler meg ikke bra, sier Bianca. – Har vi cola?

Robin ser i kjøleskapet og finner en halvtom flaske. Han gir henne et glass og drikker resten selv rett fra flasken.

– Uff, det er ikke noe kullsyre igjen, sier hun og skjærer en grimase.

Hun setter på vannkokeren og ser på Robin, som har sunket ned i den lille sofaen ved siden av sengen. Håret hans står til alle kanter, og han ser alt annet enn pigg ut.

Tre personer drept og et barn savnet. Her i lille Sundsvall, på hotellet der Cilla opptrådte i går.

Bianca har en ekkel følelse i magen.

DA

På vei til Stockholm

100 dager før nyttår

Cilla Fallander trekker pusten dypt og ser ut på landskapet som ruller forbi utenfor vinduet. En speilblank innsjø venter på vinterhvilen, og en forlatt brygge ligger fortsatt igjen og dupper. September byr på sine vakreste farger, og det er vanskelig ikke å la seg henføre av utsikten.

Det er nesten slik at hun skammer seg over denne sjansen, og hun er fortsatt usikker på om noen tuller med henne. Det virker rett og slett for godt til å være sant. Men Henke oppmuntret henne til å dra, så nå sitter hun her på toget på vei til Stockholm. Han mente det ville være bra for henne å få noe annet å tenke på en stund, spesielt akkurat nå. Barnet hadde ikke vært planlagt og passet heller ikke inn i livet deres. Det er rart hvor raskt man omstiller seg, tenker hun. Først hadde hun nesten fått panikk da de fikk beskjeden, men bare noen timer senere la hun planer for framtiden og lengtet etter det nye lille familiemedlemmet.

Men nå ble det ikke sånn likevel. Klumpen i halsen vokser når hun tenker på det. Da det hadde gått tolv uker, tok livet en ny vending. Så Henke har nok rett i at det er greit å endre fokus en stund og få noe annet å tenke på.

Snart er det bytte i Gävle, og hun samler sammen sakene sine og gjør seg klar til å gå av. Hun setter selvfølgelig pris på showgruppen sin og oppdraget som arrangementsansvarlig på kjøpesenteret, men barndomsdrømmen er der fortsatt. Ønsket om å uttrykke seg gjennom egen musikk og å spille inn et album ble enda sterkere etter spontanaborten. Tenk om hun kunne synge sine egne ord på forskjellige scener i framtiden, og kanskje høre sine egne sanger bli spilt på radio.

Dessuten har hun aldri skrevet så mange låter som nå. Det er som om de siste årenes opplevelser og erfaringer har hopet seg opp inni henne og desperat ønsker å komme ut. Ut av kroppen og ut i verden. Og hvis det er sant som han sa, Bruno Willén, så har det aldri før vært så nært som det ser ut til å være nå, selv om det finnes en stor sky av bekymring. Hun løfter forsiktig den tunge vesken ned fra hyllen og skjærer grimaser når den lander på skulderen hennes.

Hele toget må tømmes før det skal returnere til Sundsvall. Perrongen fylles raskt opp av reisende som slåss om plassen for å komme først til neste tog, som skal ta dem videre til Stockholm. Det står på andre siden av sporet, og innen tre sekunder har hun det like travelt som alle andre og følger flokken, selv om de egentlig har god tid. Når klyngen av mennesker stopper opp, benytter Cilla anledningen til å vende ansiktet mot solen i noen sekunder før hun drar vesken ned den lange trappen og deretter opp neste. Innen hun kommer opp på perrongen har hun svetteperler i pannen.

En kvinne i langt, svart skjørt og langermet topp i samme farge stopper rett foran henne, og Cilla kommer tilfeldigvis til å gå rett på henne.

– Se deg for, for faen!

Kvinnen snur seg og stirrer på Cilla.

– Beklager, det var ikke med vilje.

Tårene presser på. Hun er så følsom nå for tiden. Når hun ser alle piercingene kvinnen har i ansiktet, grøsser hun. Det må gjøre vondt.

Hun kjøper kaffe og sjokolade på Pressbyrån og må småspringe for ikke å gå glipp av toget. Akkurat idet hun skal gå om bord, blir hun dyttet i ryggen slik at hun søler kaffe på den hvite jeansen.

– Oops, for en uflaks!

Cilla snur seg, og der står piercingkvinnen med sitt bleke ansikt og sine lange dreads. Det må ha vært hun som dyttet henne.

– Det går bra, hører Cilla seg selv si mens hun løfter opp vesken.

Hun har bestilt vindusplass, men når hun kommer dit, sitter en eldre mann på setet hennes og snorker høyt. Med et sukk setter hun seg ved siden av ham og bestemmer seg for å be ham om å bytte plass når han våkner. Hvordan kan han ha sovnet så fort? tenker hun mens hun ser på de kaffeflekkede beina sine og gir fra seg et nytt stille sukk. Hun må skifte med det samme hun kommer til Stockholm. Heldigvis skal hun ikke treffe Bruno Willén, den kjente plateselskapsdirektøren, før i morgen. Hun skal bo hos barndomsvenninnen Caroline fordi søsteren Jossan er bortreist akkurat disse dagene. Selvfølgelig kunne hun ha lånt leiligheten hennes i Nacka strand, men det er lenge siden hun har møtt Caroline, og det føltes mye morsommere å bo hos henne, sulteforet som hun er på venninneprat. Hjemme i Sundsvall har hun i grunnen gitt opp det der med venner. Det er greiest slik.

Cilla får etter hvert fram datamaskinen på den trange plassen. Mannen ved siden av henne sitter så bredbeint at hun selv knapt får plass. I tillegg til at han snorker høyt, lukter han så vondt at hun må lene seg langt ut i gangen for å unngå lukten av urin og gammel, inntørket svette. Hun snuser på sitt eget Yellow diamond-parfymerte håndledd før hun kobler ledningen til datamaskinen og lener seg tilbake. Når hun sjekker mailen, ser hun at hun har fått en forespørsel fra Hotell Södra berget om showgruppen hennes Stars 4U kan opptre på nyttårsaften. Det er vanligvis kjente artister som opptrer der, og det er en ære å bli kontaktet. I tillegg er det godt betalt. Hun svarer raskt og skriver at hun kommer tilbake til dem når hun har sjekket med alle involverte om de har anledning.

På setet bak henne står en liten gutt, som ser ut til å være rundt to år gammel, og sparker på stolryggen hennes. Hun snur seg og ser at moren snakker i telefonen uten å bry seg om hva sønnen gjør. Cilla sitter rakrygget for å unngå sparkene i ryggen. Gutten fortsetter å sparke, og Cilla prøver å få øyekontakt med moren, men uten hell. Til slutt snur hun seg mot gutten.

– Når du sparker sånn, får jeg vondt i ryggen, sier hun med snill stemme og håper at moren tar hintet.

Men moren snur seg bort og ser ut av vinduet og fortsetter å snakke. Cilla kjenner pulsen øke.

– Du sitter på plassen min, bryter noen inn.

Det er den piercede kvinnen som stirrer på henne igjen, oppdager hun når hun ser opp. Cilla sukker og pakker bort datamaskinen og går. Der fikk hun for at hun var snill og lot mannen sove videre. Nå ble det i stedet hennes problem å finne en ny plass. Kvinnen gliser overlegent til henne, og Cilla håper den gamle mannen vil presse beina enda mer ut. Kvinnen kan godt sitte ubehagelig resten av reisen. Dessuten kan gutten gjerne få fortsette å sparke henne i ryggen, tenker hun. Cilla finner et nytt sete et par rader lenger framme, og setter seg ned og tar opp datamaskinen igjen.

Etter et par minutter høres opprørte stemmer bak henne. Hun snur seg og ser at piercingkvinnen reiser seg med noe ekkelt rennende nedover håret og ansiktet, og når Cilla ser at den lille gutten er helt nedspydd og gråter, forstår hun hva som har skjedd. Hun samler en haug med servietter som hun holder fram til kvinnen før hun søker tilflukt i restaurantvognen.

Køen i restaurantvognen er lang, men til slutt kommer hun fram og kan kjøpe en ny kopp kaffe og bestemmer seg for å bli værende i restaurantvognen resten av reisen. Tenker på hva hun nettopp ønsket for piercingkvinnen og lurer på om hun kanskje har litt heks i seg, som kan bringe ulykke over andre.

Hun drikker kaffen og rødmer lett når hun tenker på forrige ukes samtale med Bruno Willén. Hvordan hun trodde det var produsenten fra studioet som tullet med henne og prøvde å etterligne Bruno Willéns karakteristiske stemme og skånske dialekt.

– Det er jo en hitlåt du har sendt, og jeg vil treffe deg så fort som mulig, hadde han sagt.

Cilla visste ikke hva hun skulle svare.

– Pen er du også, fortsatte han. – Hvor gammel er du?

Kunne det virkelig være Bruno Willén, eller var det produsenten som tullet med henne? Skulle hun tørre å si at hun er trettiseks år? Hun trakk pusten dypt.

– Jeg er trettifem, svarte hun og skjønte det patetiske i at hun nettopp hadde prøvd å framstå ett år yngre enn hun egentlig er.

Ett år! Hun kunne vel ha sagt at hun var tjuefem når hun først skulle lyve.

– Jaså, hvor i helvete har du vært i alle år? Du ser mye yngre ut.

– Alder er jo bare et tall, svarte Cilla og prøvde å høres kul ut.

– Jeg vil ha deg med i Stjernefabrikken, sa han.

Hun hadde sett Stjernefabrikken, men hun kom ikke til å la seg lure så lett. På dette tidspunktet var hun overbevist om at det var produsenten som prøvde å lure henne.

– Det er ikke noe for meg, sa hun.

– Å, hvorfor ikke? Du får utrolig mye tv-tid på den måten, og det er helt uvurderlig reklame som du ikke kan kjøpe for penger.

– Jeg er faktisk ikke så lysten på å være på tv i det hele tatt, svarte hun, og anstrengte seg for å høres både cocky og uinteressert ut mens hun rødmet i sin ensomhet.

Men det var noe i stemmen hans nå som gjorde henne usikker. Kunne produsenten virkelig etterligne ham så godt? Tenk om det faktisk var Bruno Willén?

– Det finnes i alle fall ingen bedre måte å få ut sin egen musikk på i dag, og om jeg var deg, ville jeg tenkt meg nøye om.

Det hadde vist seg at det faktisk var Bruno Willén, og nå er hun på vei til Stockholm for å møte ham. Denne gangen i all hemmelighet, for ikke å gjøre de samme feilene som da hun var ung. Den gangen, da alt gikk galt, fikk hun angre på at hun hadde fortalt det til både venner og media.

Den naive siden av henne vil bare reise seg opp i toget og hoppe og skrike om hvor glad og takknemlig hun er for denne sjansen, og hvor uvirkelig det er at Bruno Willén synes hun er noe å satse på. Men hennes mer realistiske side gjør sitt beste for å tone ned enhver følelse og informere henne om at det nok er for godt til å være sant.

Det er snart tjue år siden sist hun var på vei til Stockholm for å møte en plateselskapsdirektør. Men på den tiden ble hun ansett som ung og lovende. At Bruno er interessert i henne som artist, selv om hun – i alle fall nesten – har innrømmet hvor gammel hun er, overrasker henne.

– Eldre artister tiltrekker seg et annet publikum, som faktisk fortsatt er villig til å betale for musikken, hadde han gitt som forklaring.

Vel, det blir i hvert fall ikke slik som forrige gang, da Sonny Berg, datidens mest kjente plateselskapsdirektør, både lurte og utnyttet henne, det er hun overbevist om. Hun er ikke bare eldre nå, men hun har også blitt mye tryggere på seg selv med alderen. Selvtilliten er bedre, og hun tør å si ifra og stå for det hun mener. Ingen skal noensinne få tråkke på henne på den måten igjen.

Hun går tilbake til kaffemaskinen for å ta seg enda en kopp, men blir skjøvet til side av en dresskledd mann som sniker seg foran henne og holder fram koppen sin.

– Beklager, hører hun seg selv si.

Som om det var hennes feil at han snek seg foran og dyttet henne unna.

Godtar ikke å bli tråkket på og tør å si ifra …

Hun trekker pusten dypt.

– Unnskyld meg, men køen begynner der, sier hun og stiller seg foran ham på skjelvende bein.

Nå er det nok.

DA

Stockholm

99 dager før nyttår

Cilla og Caroline hadde en koselig kveld sammen i går, og de hadde mye å fortelle hverandre. Cilla fortalte om kidnappingsdramaet for tre år siden, og om alle de sprø tingene som skjedde på kjøpesenteråpningen for to år siden. Jo mer hun fortalte, desto mer innså hun at det hørtes ut som om hun snakket om en skummel film hun hadde sett på kino. Det er til og med vanskelig for henne selv å forstå at alt virkelig har skjedd på ekte, og at flere mennesker faktisk ble drept rundt henne.

Hun fortalte også om spontanaborten som rammet henne for en måned siden, og om hvordan hun lå der på sykehuset og ventet på ultralyden. At hun holdt pusten mens legen lette, men ikke lenger fant et bankende hjerte i magen. At Henke ble sendt hjem, og at hun ble lagt inn på et rom i påvente av utskraping, og hvor ubehagelig det var å våkne flere timer senere, iført nettingtruse, bleie og sykehuskjortel, på et rom med en sykepleier som satt ved siden av henne og leste en bok. Å innse at flere hadde sett henne naken, vasket og kledd på henne mens hun sov – det gjorde henne kvalm.

Hvem hadde vært der?

Visste de hvem hun var, og hadde de sett henne opptre?

Hun som alltid vil ha full kontroll, måtte til slutt innse at det ikke alltid går. Etter den opplevelsen har hun sendt mange kjærlige tanker til de som tar vare på andre mennesker, men også til de som permanent er nødt til å stole på at andre tar vare på dem, og hun har bedt til høyere makter om at hun selv aldri vil havne i en slik situasjon igjen.

Da Caroline dro på jobb i morges, hadde Cilla badet for seg selv og brukte flere timer på å gjøre seg så pen som mulig etter alle kunstens regler. Hun prøvde til og med å krølle håret med Carolines rettetang, men børstet dem ut igjen før hun dro slik at det ikke skulle se ut som hun prøvde for hardt.

Bruno vet jo allerede hvor gammel hun er, i hvert fall nesten, men hun vil likevel at han skal synes hun er vakker, slik at han ikke skal angre og ikke gi ut sangen hennes. Hun puster inn den friske luften og skjønner at hun nyter å være i Stockholm. Å kunne rusle rundt helt fritt et par dager alene, får blodet til å bruse. Dette er akkurat det hun trenger. Komme seg vekk fra alles øyne i Sundsvall og være helt anonym. Ikke fordi hun er kjent akkurat, men mange der hjemme vet nå hvem hun er og har meninger om det hun gjør.

Tror hun.

Eller så er det bare noe hun innbiller seg. Hun vet ikke hva hun skal tro om noe lenger, men hun forstår selv at dette sannsynligvis er siste sjanse til å få noen til å ville satse på musikken hennes. Hun som egentlig trodde at det toget hadde gått allerede for mange år siden.

Nå sitter hun på T-banen inn til byen og ser på menneskene rundt seg. Hun vet at man egentlig ikke gjør det i Stockholm, men hun bryr seg ikke. Hun føler seg som en rampete tenåring og er lykkeligere enn på lenge. Det liksom bobler inni henne. Nesten som da hun var ung og full av hemmelige drømmer som hun aldri fortalte til noen. Det var nettopp det med ikke å få lov til å tro at du var noen, som fikk henne til å holde alt inne. Hun ville ikke opprøre vennene sine. Hvem trodde hun at hun var? Nå forstår hun hvor dumt det var å tenke slik, og for en sløsing med både drømmer og tid det har ført til. Uansett hvor mye hun har prøvd å undertrykke og forminske seg selv for å glede de rundt, ser det ut til å ha hatt motsatt effekt.

Kan det være det som opprører vennene hennes?

At hun virker spak og forsiktig, men samtidig gjør det hun vil.

Hun går av ved Karlaplan og nyter at septembersolen fortsatt varmer når hun spaserer til der plateselskapet holder til. Når hun blir sluppet inn, må hun vente i en hard, svart skinnsofa ved siden av resepsjonen. En gigantisk vase med rosa liljer lukter sterkt, men godt. Gullplatene til Sveriges artistelite henger i lange rekker på veggene, og hun tenker på hva hun egentlig gjør her. Tenk om Bruno bare tuller med henne? Hun rister usynlig på hodet av seg selv og tankene sine. Hvorfor skulle han bruke sin dyrebare tid på å tulle med trettifem år gamle – eller trettiseks år gamle – kvinner fra Sundsvall?

– Hei, Cilla, sier han plutselig og rekker fram hånden for å hilse.

Hun reiser seg og tar ham i hånden og følger etter ham inn på kontoret.

– Å, for en utsikt, sier hun, mest for å ha noe å si.

– Sett deg ned, sier han og nikker mot den blå fløyelslenestolen. – Vil du ha kaffe?

– Gjerne, svarer hun og slår seg ned.

– Fortell litt om deg selv, sier han når han setter fram kaffen. – Hvorfor har jeg ikke hørt om deg før?

Hva skal hun si? Hun har ikke lyst til å fortelle noe om grunnen til at hun la drømmene på hylla da hun var ung. Hun svarer at det har vært mye annet hun har hatt lyst til å gjøre, men at hun har sunget og skrevet musikk for sin egen del i alle år.

– Greit. Jeg ser faktisk mye potensial i deg og musikken din. Du har sikkert med deg flere låter enn den du sendte?

Hun begynner å grave i vesken og finner minnepinnen.

– Her er noen flere låter som jeg har spilt inn, og jeg har mange flere på lager hjemme.

– Jeg skal høre på dem senere, sier han og legger minnepinnen på bordet foran seg. – Som jeg fortalte deg, er det i grunnen bare én måte å få ut din type musikk på i Sverige i dag, og det er å være med i Stjernefabrikken. Med mindre du er youtuber med hundretusenvis av følgere, så klart.

Cilla vrir seg i stolen og prøver å tenke ut hva hun skal si. Hun har virkelig ikke hundretusenvis av følgere, verken på YouTube eller andre steder. Et realityprogram er ikke noe hun ivrer etter å være med i, men hun vil heller ikke virke utakknemlig når han tydeligvis ser et potensial i henne.

– Låten din er en hit, og jeg tror den kan vinne Melodifestivalen neste år.

Cilla ser på ham med store øyne og får ikke fram et ord. Er han seriøs? Tenker han at hun skal framføre den, eller vil han bare ha sangen?

– Men du vil kanskje ikke være med i Melodifestivalen heller?

Hun kremter og kjenner at hun skifter farge i ansiktet.

– Jo, det er klart jeg vil, hvis sangen kommer med, da.

– Den kommer selvfølgelig med hvis jeg vil. Men det er opp til deg.

Han ser på henne fra topp til tå, og hun er glad hun anstrengte seg for å se bra ut. Midt i møtet ringer telefonen hans, og hun blir overrasket over at han svarer og snakker lenge med den andre personen. Nesten som om han vil demonstrere hvilken makt han har og vise hvor uviktig hun egentlig er. Hvis du ikke gjør som jeg vil, er det mange andre som bare venter … Cilla tar fram telefonen og later som om hun leser viktige meldinger eller mailer og prøver å se ut som hun ikke tyvlytter til samtalen hans.

Når hun til slutt forlater plateselskapet og Bruno, vet hun verken ut eller inn. Fikk hun virkelig kaken, eller tok han den tilbake før hun i det hele tatt rakk å smake på den?

Herregud, skal hun være med i et realityprogram og skjemme seg ut for alle der hjemme? Skjemme seg ut for hele Sverige? Hjertet dunker i kroppen, og hun går og setter seg på en kafé like ved H&M i Drottninggatan for å prøve å tenke klart. Hele kroppen skriker neei til Stjernefabrikken, men jaaa til Melodifestivalen, som hun har drømt om å delta i siden hun ti år gammel så Carola vinne med Fångad av en stormvind.