Hanna Stoltenberg

En positiv forskjell

Roman

Og så inntraff et av de øyeblikkene

som er det motsatte av blindhet.

Verden strømmet fram og tilbake mellom

øynene deres en eller to ganger.

Anne Carson

DEL 1

Hun landet om natten. Flyet var fullt, og hun måtte stå nesten en time i kø før hun ble vinket frem til passkontrollen. Soldaten bak skranken fikk ikke med seg det troskyldige ansiktsuttrykket hun satte opp. Han så fra dataskjermen til passet og immigrasjonskortet, med en hånd på tastaturet og den andre på musen. Nok en gang gjennomgikk Alma i hodet hva hun skulle si, som med ett unntak – lengden på oppholdet – var sannheten. Ifølge Eivind var det enkelt å fornye turistvisumet, enda enklere å bare bli værende i landet etter utløpsdatoen og betale en ubetydelig bot ved utreise. At dette var et smutthull for europeere og andre vestlige, var urettferdig, sa han, men han ville likevel at hun skulle dra nytte av det. I hvert fall inntil videre. Om de hadde vært gift, ville hun sannsynligvis fått innvilget opphold på hans arbeidsvisum, men det var ikke et tema mellom dem. De hadde snakket om det den sommeren de var nyforelsket og leide et rom på Ithaki med utsikt til et hvitkalket kapell ute i bukten. De skulle vende tilbake og gifte seg der, ble de enige om da, men nå, tre og et halvt år inn i forholdet, virket det latterlig, nærmest fanatisk, å sverge evig troskap når det mest romantiske var, som Eivind sa: å våkne opp hver dag og velge hverandre.

Soldaten ville vite hva hun skulle i landet. Han var kraftig og bredskuldret, samtidig var det noe umodent ved oppsynet hans i den sandfargede uniformen. Kanskje skyldtes det hvordan han satt, som en tenåring i et trikkesete.

«Besøke noen,» sa Alma. «Kjæresten min. Han jobber her.»

For første gang så soldaten opp. «Hva jobber kjæresten din med?»

Hun prøvde å huske det engelske ordet for bistand. «Kommunikasjon,» sa hun.

Et hånlig drag kom over ansiktet hans. «Smil,» sa han.

Hun må ha sett forvirret ut, for soldaten ledet oppmerksomheten hennes mot det lille kameraet montert på kanten av pleksiglasset mellom dem. Hun smilte og fikk det stemplede passet tilbake.

De satt på kjøkkenet da telefonen kom. Det var tidlig om morgenen, en kråke hoppet og skrapte på balkongrekkverket. Ute var det nyfeid asfalt og et tynt strøk av grønt i bjørketrærne. Jeg fikk jobben, skrev Eivind på en flik av avisen og skjøv den over kjøkkenbordet. Hun la merke til at trykksverten laget svarte merker på den hvite bordflaten. Hvilken jobb? mimet hun, og han rynket brynene, strakte seg bakover etter øretelefonene på benken og gikk i gang med å løsne ledningene fra hverandre mens han presset mobilen til øret med skulderen. Hun kunne høre en dempet, energisk kvinnestemme. Hvilken jobb? Alma lette bakover i minnet. Eivind var ambisiøs og hardtarbeidende, men utilfreds uansett hvor han var, eller hva han gjorde. I løpet av tiden de hadde vært sammen, hadde han søkt på flere stillinger enn hun klarte å huske, og skiftet jobb to ganger: fra det offentlige til det private og tilbake. Hun lyttet til samtalen og observerte ansiktet hans i et forsøk på å gjette hva jobben gikk ut på, og om han kom til å ta den.

Tidlig i forholdet hadde de ofte snakket om å bo andre steder. Roma, Buenos Aires, St. Petersburg, men det var lenge siden sist de hadde hatt en sånn samtale. Det var som om fremtiden de planla for den gangen, allerede var påbegynt og skuslet bort eller spist av. Året før hadde de kjøpt sin første felles leilighet i en bygård utenfor sentrum, og allerede da foretrakk Alma mest av alt å være hjemme. Likevel hadde hun gått med på å reise. Eivind ble ansatt på en ettårskontrakt – for hvem kunne si hva situasjonen ville være om ett år? Om seks måneder? To uker? – men med gode muligheter for forlengelse. Syria var inne i sitt femte år med krig, og den humanitære bistandsorganisasjonen han skulle jobbe for, var en av få som fremdeles hadde åpne kontorer i Damaskus. Opptakten til avgjørelsen, hvilke hensyn som ble veid opp mot hverandre, har forsvunnet for henne. Skulle hun ønske at stillingen han ble tilbudt, var i Brussel eller Genève? Hun visste ikke, et liv i Sveits var like fremmed for henne. De var blitt enige om å bosette seg i Beirut. Det var enten det eller Amman, en «begredelig» by ifølge en av Eivinds nye kollegaer, som hadde «gått i den fella» det første året.

Eivind kom til å reise frem og tilbake over grensen.

Da oppsigelsestiden i departementet nærmet seg slutten, foreslo han at han kunne reise i forveien for å gå på visninger og ordne med det praktiske før hun ankom byen i slutten av august. Han visste at hun uansett ikke hadde lyst til å tilbringe sommeren i den forurensede heten, stengt inne bak raden av skyskrapere langs kysten. Hun foretrakk kalde morgenbad og det velkjente utvalget i skandinaviske matbutikker. Han sendte filmsnutter fra leiligheter i ulike nabolag, alltid med støy fra anleggsarbeid i bakgrunnen. Til å begynne med likte hun rapportene. Hun følte seg bekreftet av innsatsen han la ned i å finne et hjem til dem. Noen ganger vendte han kameraet mot seg selv og snakket rett til henne: Hva synes du? Har du det bra? Er badet for trangt? Hun kunne se at han ble distrahert av sitt eget ansikt på skjermen. Han fikk et kunstig, mysende uttrykk, et privat speilblikk. Da han begynte i den nye jobben, kom filmene sjeldnere, og til slutt ble de helt erstattet av lenker til utleieannonser. Meldingene han sendte, var proppet med navn på mennesker hun ikke kjente, og lovnader om at han skulle ta henne med til alle stedene han likte. Det gjorde henne rastløs, og også litt bitter, som om han hadde begynt å forsyne seg av opplevelser det var meningen at de skulle dele.

På vei fra flyplassen inn til byen studerte Alma de blåsvarte konturene av landskapet fra baksetet av drosjen. Boligblokker med blafrende markiser, bilforhandlere og tomme næringslokaler. Reklameskilt med magre, vestlige modeller. Vodka og solbriller. Innimellom skimtet hun havet, mørket som rullet mot land. Å ankomme om natten, pannen mot ruten, sendte tankene til barndommens sydenturer: inn til Alanya og videre til kysten.

Etter en stund forsto hun at sjåføren ikke fant frem i de trange, mørklagte gatene. Han rygget og svingte med forarget kroppsspråk. Hun hadde ikke annet valg enn å slå utleierens nummer. Hun holdt mobilen frem mellom forsetene mens han forklarte veien for sjåføren på høyttaler. Klokken var halv seks om morgenen. Kjeven verket. Egentlig skulle Eivind møtt henne på flyplassen, men i stedet hadde han måttet reise med den nye sjefen til Qamishli nordøst i Syria, nær grensen mot Tyrkia. Der skulle de kontrollere sykehusets bruk av to moderne MR-maskiner som organisasjonen hadde donert året før med bistandsmidler fra Japan. Ryktet hadde nådd Damaskus om at maskinene ikke var i bruk på grunn av manglende intern opplæring, og Eivinds sjef var rasende. Hun var en norsk kvinne i femtiårene, kjent for å være oppfarende og fryktløs. De kom til å fly over opprørskontrollerte områder, fortalte Eivind opprømt da han ringte for å beklage at han ikke kom til å være i byen for å ta imot Alma.

«Bare en knapp uke,» sa han. «Så er jeg hos deg.»

Utleieren ventet utenfor inngangen til boligkomplekset. Om Alma hadde rykket ham opp fra en varm seng, lot han seg ikke merke med det. Selv i tussmørket utstrålte han en struttende vitalitet, skjøt brystet frem og vinket bilen inn på grusen med myndige bevegelser og et digert nøkkelknippe dinglende mot håndflaten. Bygget så nytt ut, kremgul mur med svarte smijernsbalkonger og en utvendig trapp mellom etasjene. Før utleieren hilste, gjorde han mye ut av å løfte Almas koffert ut av bagasjerommet og utvekslet det hun oppfattet som uvennlige ord med sjåføren, en ung mann som knapt hadde sagt et ord under kjøreturen. Utleieren snudde seg mot henne.

«Har du pengene? Gi dem til meg.»

For andre gang den morgenen adlød hun ordre. Hun rakte ham sedlene hun nøye hadde telt opp så de stemte med beløpet Eivind hadde oppgitt. Utleieren ga en tredjedel tilbake og rakte resten til sjåføren, som gjorde en rask opptelling før han tok til å rope og vifte aggressivt med den slankede seddelbunken, først mot utleieren, og da det ikke førte frem, mot Alma. Omsider ga han opp og rygget skrensende vekk.

«I dette landet har vi mange dårlige mennesker,» sa utleieren, og slo armene ut med et overbærende uttrykk. «De forsøker å lure deg. Veldig uheldig, men det er kulturen deres.»

Han var en lav, tettbygd mann med stålgrått hår og velstelt bart. Han presenterte seg som Paul, «som apostelen», og kikket rundt seg som om han lette etter flere anledninger til å lære henne noe. Først da la Alma merke til en spinkel tenåringsgutt som hadde fulgt opptrinnet fra hushjørnet. Han hadde et muntert oppsyn og gikk kledd i treningstøy med store amerikanske logoer. Som svar på Pauls oppmerksomhet, kom han småløpende i klaprende sandaler, løftet Almas koffert og tok fatt på trappene. En stund sa Paul ingenting. Så la han en hånd på underarmen hennes.

«Ikke vær redd,» sa han. «Neste gang kommer jeg og henter deg.»

Leiligheten lå i byggets tredje og øverste etasje, i enden av svalgangen. På vei opp trappene passerte de en nisje i veggen der jomfru Maria sto med sterkt sminket, fredfullt ansikt, omringet av nedbrente telys. Paul rørte et øyeblikk ved nisjen, men korset seg ikke. Eivind hadde beklaget seg over at de endte opp øst i byen. For ham var det mer solidarisk å bo med den muslimske majoriteten i vest, der forbildene hans i utenrikstjenesten hadde holdt til under borgerkrigene på 70- og 80-tallet. Da han likevel hadde valgt et av de kristne nabolagene, forklarte han det med at det var nærmere den grenseovergangen han skulle krysse hver eneste uke.

Trillekofferten ventet ved inngangsdøren, men gutten i treningstøyet var ikke lenger å se. Paul bød Alma inn med en håndbevegelse og noe i gesten – tålmodigheten, kanskje – gjorde det tydelig at han betraktet henne som sin personlige gjest. Hun kikket seg omkring i den smale entreen, dunkelt opplyst av en takpendel i farget glass. På en knaggrekke i metall hang Eivinds bomullsjakke, krøllete og solbleket, og et skittent bærenett med logoen til et politisk tidsskrift. Løpeskoene hans sto skjøvet inntil veggen ved siden av en fruktkasse full av utskrifter og kompendier med riflete plastomslag. Hun skimtet et bilde av den syriske diktatoren, den veike haken og de spisse, utstående ørene som gjorde ham til et yndet motiv for karikaturtegnere.

Paul banket i veggen ved siden av der de sto. «Veldig solid.»

«Å,» sa hun. «Bra!»

«Ja.» Han nikket. «Jeg eier hele bygget, syv leiligheter. Dere har fått den beste. Mannen din var veldig fornøyd. Står du på ski?»

«Ski?»

«Slalåm.»

«Ikke siden jeg var liten.»

«Vi har skibakker i fjellene, like utenfor byen.»

«Oi.»

«Jeg skal kjøre deg til vinteren,» sa han.

Han ledet Alma videre innover den smale gangen til en overraskende stor, kvadratisk stue med sjøgrønne vegger. Fargen minnet om et venteværelse i et sykehus. Etterpå viste han henne kjøkkenet og soverommet. Han demonstrerte hvordan hun brukte gasskomfyren og regulerte klimaanlegget. På badet var det lysstoffrør i taket. Antisklimatten som lå i bunnen av badekaret, ville fått søsteren Erle til å grøsse, hun hevdet å ha en «fobi» mot sugekopper. Paul pekte på en rosa plastbøtte ved siden av toalettet. Kloakkrørene i landet var skjøre, sa han, og de måtte derfor kaste dopapir i bøtten. Noen ganger i uken ville gutten, som het Aziz, komme og tømme den. Maktbalansen denne ordningen blottstilte, fikk Alma til å rødme. Paul smilte, tilsynelatende fornøyd med å ha pirket borti det han trodde var feminin bluferdighet.

Aziz kom fra Syria, fortalte han, «fra ørkenen», og familien hans var gjetere. «Jeg har lært ham alt han kan. Da han kom til meg, kunne han knapt snakke.»

Kjøleskapet durte høyt fra kjøkkenet, eller kanskje var det klimaanlegget. Alma ville at Paul skulle la henne være i fred, men selv da hun anstrengte seg, klarte hun ikke å gjenkalle hvordan hun måtte opptre for å få noe sånt til å skje.

Leiligheten vegg i vegg var utleid til to franske kvinner – akrobater, fortalte han, og hun lurte på om han mente noe annet, men så utdypet han det: «Du vet, sirkus,» han gjorde en snurrende bevegelse med fingeren mot himmelen.

«De lytter ikke til rådene mine,» sa han. «Kommer sent hjem fra nattklubb, griser til badet. Jeg har lovet mannen din å ta vare på deg mens han er borte. Dere er gift?»

Han kikket ned på den nakne ringfingeren hennes.

«Om vi er gift? Ja.»

«I kirken?»

Hun nølte. Løgnen var avtalt med Eivind før de kjente til normene i landet eller hvor konservativ utleieren kunne tenkes å være.

Paul humret. «Jeg visste det,» sa han.

«Men hva skal du gjøre der?» spurte Philip. «Gå gatelangs? Spise hummus?»

Det var en måned etter at Eivind reiste. Hun satt på den nye plattingen nedenfor hytta sammen med svogeren. Restene fra middagen var ryddet inn, vinglassene sto igjen på bordet. Erle hadde omsider fått barna til å sove, nå romsterte hun forsiktig på kjøkkenet for ikke å vekke dem igjen. Philip løftet på vinflasken for å se hvor mye som var igjen, fordelte den siste slanten. Han hadde grillet entrecôter, utført hele det maskuline ritualet, heldigvis ikke uten et snev av ironi. Han gliste da innsiden åpenbarte seg med en blodig stripe i midten: Damene først!

«Misforstå meg rett,» fortsatte han. «Jeg liker ferie like mye som noen annen, men etter to–tre uker vil jeg tilbake på jobb. Jeg innser at ikke alle kan trives like godt i jobben sin som meg,» – han arbeidet som forretningsutvikler i et konsulentselskap – «men jeg havnet ikke der ved et trylleslag heller. Kanskje er jeg gammeldags, men jeg mener at man har plikt til å gjøre nytte for seg skal man forvente å få noe tilbake. Jeg har jobbet og tjent penger siden jeg var tolv, sto ved bensinpumpene hver sommer, i sol og i regn, fikk ingenting hjemmefra, ikke et rødt øre, ikke ett rosende ord. Hva med å søke jobb hos Vinmonopolet? Jeg kjenner en i styret der, en bekjent fra befalsskolen. Kanskje hun kan hjelpe deg?»

Han tok et drag av e-sigaretten og la den tilbake i lommen på shortsen. En annen gang hadde han tatt Alma til side og røpet at innretningen var fylt med cannabisolje. De stjålne trekkene, og den selvnytende minen da han utåndet dampen med halvåpne lepper, fikk henne til å tenke på noe Erle hadde fortalt i et sjeldent løssluppent øyeblikk: at han stakk tungen ut som en hund når han var opphisset. Alma likte å vite sånt om folk.

«Hva er det du pleier å si,» sa hun, «du bommer på hundre prosent av skuddene du ikke tar?»

«Vet du hvem jeg har det fra? Wayne Gretzky, ishockeyspilleren.» Philip lo. «Jeg så ikke for meg at det var en dere tok råd fra. Han støttet invasjonen av Irak.»

Mobilen hans plinget, og han tidde for å lese, strøk tommelen over skjermen på en måte som fikk Alma til å se vekk. En RIB fullastet av gutter i redningsvester raste forbi i sundet med en hale av teknomusikk. Et sted i nærheten plystret noen på en hund, like etter fikk Alma øye på den nede i vannkanten, svart og lodden.

Det var ikke første gang den sommeren livet hennes ble tatt opp til diskusjon. Philip var skeptisk til Eivind, kalte ham naiv og umoden – en idealist og dermed også en posør. Han mislikte enhver form for radikalitet og kunne ikke fatte at andre mennesker opplevde verden helt annerledes enn ham selv. Erle protesterte mot Philips karakteristikker, men måtte innrømme at hun også fryktet for sikkerheten deres i Beirut. Hun røpet et nag til Eivind, som slik hun så det, satte sin egen rastløshet og utferdstrang foran Alma og hennes behov for rutine og trygghet. Alma tok Eivind og byen i forsvar. Det var hennes drøm like mye som hans, sa hun: Hun hadde alltid ønsket å bo utenlands.

Det siste sollyset krøp over gresset. Erle kom gående fra huset med et klirrende serveringsbrett. Hun hadde farens gamle fleecejakke over skuldrene og et barnlig, konsentrert uttrykk. Philip så opp fra mobilen og smilte. Mens de ventet på at kaffen skulle trekke, delte hun og Alma på å fortelle en anekdote om foreldrene fra tiden da de ennå var gift. Det var en morsom historie, særlig om man kjente foreldrene deres, men Philip mistet interessen før de kom til poenget. Han plukket mobilen opp fra bordet og gikk løs på skjermen med tomlene.

«Hei,» sa Erle. «Du! Hallo?»

«Hva da? Jeg trodde dere mimret?»

Alma hadde opprinnelig tenkt å bli på hytta bare noen dager, men hver morgen utsatte hun å reise, og ingen sa noe om det, i hvert fall ikke til henne. Hun bodde på det som før het «det blå rommet», men som etter at faren overtok hytta, var blitt malt dusty rose og utstyrt med jutetepper og bambuspersienner. Utsikten til havet og svabergenes aprikosglød om morgenen, veide opp for at det var det klart minste soverommet. I de innebygde skapene lå morkne våtdrakter og puter til solstolene. En falmet reproduksjon av Kittelsens Nøkken som Alma husket fra somrene med farmoren og farfaren, var tatt ned til fordel for en Hilma af Klint-plakat som farens samboer Bodil hadde kjøpt på et kunstmuseum i Stockholm. Alma visste at hun burde ha hjulpet til mer med barna. I stedet sov hun lenge, skrollet på mobilen og likte bilder av interiør og venners ferier. Hver ettermiddag ble hun ropt inn til middag. Philip fylte opp vinglasset hennes med overdrevne servicefakter.

En kollega av Erle skulle leie Alma og Eivinds leilighet mens de var borte, og da de spiste jordbærene, spurte hun om når han overtok nøklene. Tok han med seg egne møbler, ville hun vite, og i så fall, hva gjorde de med sine egne? Betalte de for flyttevask? Hvis de hadde behov for det, kunne hun anbefale noen. Hun mente det var vanskelig å vaske grundig nok selv. Tidligere på dagen hadde Eivind sendt Alma lenken til en leilighet: MODERN & UNIQUE 2BR APT. in the heart of Beyrouth! Annonsen var lagt ut på en amerikansk nettside som formidlet utleie av private boliger, og hun viste Erle de uskarpe bildene. Erle skar en grimase. Philip hadde sittet i en døs, men nå ble han minnet om Eivind og kalte ham en hykler, og de havnet i en langtrukken diskusjon om deleøkonomiens virkning på sosialdemokratiet.

«Man kan ikke legge ansvaret over på enkeltmennesker,» sa Erle bestemt. Hun plukket et jordbær opp fra fløten med skjeen og spiste det med en skjelving i munnviken og en svak rødme i kinnene.