Douglas Skelton

Når blodet stilner

En Rebecca Connolly-thriller

Oversatt fra engelsk av
Teje Vejrup, MNO

DOUGLAS SKELTON
Andre utgivelser på
Gyldendal:

Stillheten etterpå, 2024
Når blodet stilner, 2024
Knokler i vinden, 2024
Demoner i skyggene, 2024

«Det er åpne sår, iblant skrumpet inn til et knappenålshodes størrelse, men det er og blir sår»

F. Scott Fitzgerald, Nattens ømhet

1

Han ligger på ryggen med armene ut til siden, beina fra hverandre, øynene åpne, og ser den myke snøen dale mot seg. Han vet at han er i ferd med å dø, men det er ingenting han kan gjøre med det – ikke når han er naglet til bakken på denne måten. Han kjenner ikke smerte, bare en nummenhet som han vet ikke bare er fra den fuktige lyngen under ham. Det er som om han har fått lokalbedøvelse som har fjernet følelsen fra kroppen, men holdt hjernen våken. Nummenheten kryper gjennom ham, stjeler all følelse, all bevegelighet, alt liv.

Men blodet kjenner han fremdeles. Eller i det minste tror han at han kjenner det, der det bobler ut av såret. Hvis han hadde kunnet bevege hodet, ville han kanskje kunne se ned og se det sive uhindret ut rundt det kalde stålet, trekke seg inn i klærne hans …

Nei, ikke hans klær, dette er ikke hans klær.

… og trenge seg videre ned i jorda under ham. Denne jorda er ikke fremmed for blod. Den har blitt dynket i det. Det kan så være at det skjedde for 257 år siden, men blodet blir værende, blander seg med røttene fra lyngen, legger seg til ro mellom stein og grus for å hvile i bakken under; kanskje det synker helt ned til jordas kjerne.

En tynn dis driver gjennom mørket, men han kjenner ikke det iskalde kjærtegnet. Han synes han ser skikkelser i disen: Tåkete, uten form og fasthet, men de er der. Menn som for lengst er døde, men som fremdeles er bundet til den blodmettede jorda de ikke lenger kan kjenne under føttene. Han føler at de samler seg rundt ham som kistebærere, at de gransker ham, studerer klærne hans …

Nei, ikke hans klær.

De er så velkjente og allikevel så veldig fremmede. Han kan på en måte forstå forvirringen, for han er kledd som dem, men han er ikke en av dem. Hans påkledning er av nyere art, men omhyggelig behandlet for at den skal se hjemmelaget ut. Og allikevel, til tross for dette, vet han at de skyggeaktige skikkelsene er innstilt på å ønske ham velkommen til denne ukjente verdenen av dis og skygge som de nå kaller sin.

Han hører – tror han hører – lyder.

Dempet. Svakt. Fjernt.

Klirringen av metall mot metall. Smatringen av geværild.

Stønn. Røffe rop av raseri og pine. Skrik når jern flerrer kjøtt.

Tårer.

Menn som gråter når brødrene deres dør. Stemmer fra Høylandet som hever seg når kameratenes liv glir ut i den fuktige lufta. Sterke menn som har hatt et hardt liv, og som nå synker sammen og hulker over hvor nytteløst alt er. Han vil gråte med dem og for dem, men han har ingen tårer. Han har ingen tid. Han har ingenting.

Han har ikke vært et godt menneske. Han visste det ikke den gangen – det falt ham aldri inn – men han vet det nå, mens han ligger på den kalde bakken og venter på en død han ikke kan gjøre noe for å forhindre. Han har akseptert det og sluttet fred med det. Han kunne like gjerne ha prøvd å hindre hvert enkelt snøfnugg i å treffe bakken. Men nei, han har ikke vært et godt menneske. Han har ikke vært ond, selv om han har kjent onde menn, men han har ikke levd livet sitt på en god måte. Han lurer på om han på en måte fortjener dette.

Nummenheten har stjålet så godt som alt fra ham. Skikkelsene trenger seg tettere sammen rundt ham, venter, for de vet også at hans tid som kjøtt og blod nærmer seg slutten. Han må også bli en skikkelse av dis og minner. De vil hjelpe ham, det vet han. De er fremmede for hverandre, atskilt av tid og liv, men i døden er de brødre. Kamplydene falmer. Han ser på snøfnuggene der de daler elegant fra den mørke himmelen og legger seg på ansiktet hans, en svak bris tar tak i dem og lar dem virvle mykt rundt – ballerinaer i sakte film som snurrer til musikk ingen kan høre. Omsider, uunngåelig, lar han kulda ta ham til han blir ett med den.

Blodet hans stilner.

2

Som demonstrasjon tatt i betraktning var det ikke sannsynlig at denne kunne måle seg med des gilet jaunes. Faktisk var det bare én enkelt gul synlighetsjakke i sikte, kanskje den som hadde den på hadde sett på CNN og blitt inspirert av demonstrasjonene i Paris. Eller kanskje det bare var en arbeidskar som hadde stoppet opp for å se hva alt oppstyret var for noe.

Tilhengerne klumpet seg sammen rundt den lille kvinnen der hun sto under skiltet med parkeringsanvisninger utenfor den røde mursteinsbygningen. For få til å være en klynge, ikke mange nok til å kunne kalles en menneskemengde, tenkte Rebecca Connolly. Noen av dem lente seg mot de blå pullertene som omga et «parkering forbudt»-område som var merket opp med gule kryss på asfalten. Hun så en håndfull hjemmelagde plakater – papp som var stiftet eller limt på pinner eller kosteskaft, ord skrevet med sprittusj som ga uttrykk for grunnen til at de hadde samlet seg her denne kjølige, triste marsmorgenen. Det hadde kommet et lett snøfall i løpet av natten, men det hadde ikke lagt seg i gatene. Noen få mennesker sto på den andre siden av den smale veien og så og hørte på, men de var bare forbipasserende som sto der for å finne ut hva som foregikk. Rebecca så en mann i et vindu i overetasjen på pensjonatet bak dem, med en asjett i den ene hånden og en kopp løftet til leppene i den andre, som så ut til å synes at begivenhetene utenfor rådhuset var mer interessante enn et boligprogram på TV.

Rebecca betraktet hvordan Mo Burke bearbeidet tilskuerne, og kunne ikke unngå å bli imponert. I et annet liv, i en annen verden, kunne hun ha vært politiker, eller i det minste sittet i et eller annet utvalg. De som hørte på henne, visste hva hun egentlig var, men de ga henne oppmerksomhet allikevel, de applauderte, de nikket bifallende. Kanskje de bare gjorde det fordi Mo og sønnene hennes hadde oppfordret dem sterkt til å stille opp, for når en Burke oppfordrer deg til noe, er det best å gjøre som du blir bedt om. Kanskje det bare var fordi hun sa det de ønsket å høre, ga en stemme til deres egne tanker, ga ordene styrke med en kraftfull fremføring som bare delvis ble hjulpet av mikrofon og høyttaler. Saken var den at hun ikke egentlig trengte dem – stemmen hennes var sterk nok til å bære budskapet. Hun var ikke en stor kvinne, men hun hadde tilstedeværelse. Stjernekvalitet. Hvis stjernekvalitet kunne være pakket inn i bleket blondt hår og en dyp sigarettstemme med Glasgow-dialekt. Alle årene hun hadde bodd i Høylandet hadde gjort lite for å slipe bort kantene på dialekten.

Chaz Wymark sto helt forrest og tok bilder av Mo mens hun snakket. Hun hadde sendt ham et par mistenksomme blikk; vanligvis var hun ikke begeistret for oppmerksomhet fra pressen, men nå hadde hun åpnet denne døra, av en eller annen grunn, og var nødt til å godta det. Rebecca hadde tatt noen mobilbilder av tilskuerne til Chronicle, siden avisens budsjett ikke lenger strakte seg så langt som til å leie inn frilansfotografer som Chaz. Hun var ikke fotograf, så de fikk ta det de fikk. Ikke at de brydde seg så mye lenger. Men hun sørget i det minste for at Mo var med på bildet.

Mo Burke, døpt Maureen, iblant kjent som Ma, var doplanger – om enn bare av omtale, for hun hadde aldri vært i en rettssal i forbindelse med narkotikasaker, i hvert fall ikke på tiltalebenken. Rebecca hadde lest seg opp før hun dro for å dekke demonstrasjonen, så hun visste at når det gjaldt ektemannen til Mo, Tony, var det en helt annen sak. For øyeblikket satt han inne for overfall med alvorlig kroppsskade til følge etter å ha vært i nærkontakt med en skurk ved navn Sammy Lang, som holdt til i Edinburgh, men prøvde å egle seg inn på markedet i Inverness. Sammy var kjent som Sneglen fordi han etterlot seg spor hvor enn han gikk. Han hadde også, hadde Rebecca hørt, sansen for sex med barn.

Med tanke på sexpreferansene til Sneglen lurte Rebecca på om det var tilfeldig at Mo Burke hadde valgt å stå opp for akkurat denne saken. Det hadde gått et rykte i bydelen Inchferry om at byrådet planla å flytte en dømt sexforbryter inn i en ledig leilighet i området. Forutsigbart nok nektet representanter for byrådet både å bekrefte og avkrefte ryktene, og like forutsigbart ble dette umiddelbart oppfattet som en bekreftelse. Mo Burke hadde påtatt seg å arrangere demoen utenfor bygningskomplekset til høylandsstyret i Glenurqu-hart Road i Inverness. Rebecca så de to sønnene til Mo blant mengden som hadde samlet seg rundt fanen hennes, som i virkeligheten var et skilt bak henne der det sto: «VI ER IKKE EN SØPPELFYLLING». Som krigsrop var dette langt å foretrekke fremfor den grove plakaten noen holdt, med teksten «INGEN PERVOR HÆR».

Noen av tilhengerne hadde forflyttet seg bort fra resten og sto og hang i innkjørselen, hvor en av de tre politifolkene som var til stede ba dem om å gå tilbake til fortauet. Det overrasket Rebecca at de var så få, med tanke på at ryktet til familien Burke var som det var. Selv holdt hun seg på avstand på den andre siden av innkjørselen, der hun lente seg mot skiltet med logoen til byrådet som var plantet i gresset og konstaterte at dette var Prijomh Oifis – hovedkvarteret. Hun lurte på hvor mange av de som var til stede som kunne gælisk, eller brydde seg om at så godt som alle offisielle skilter var tospråklige. Det var ikke mange, mistenkte hun.

«De tror vi er dumme.» Mo snakket inn i mikrofonen mens hun vendte den håndholdte høyttaleren mot bygningen. «De tror at vi ikke vet hva de planlegger. Men vi vet det. VI VET DET!»

Dette ble møtt med flere nikkende hoder og et par mumlende «ja» og «nei» og et «Det har du rett i, Mo». Hun virket tilfreds med responsen, men understreket poenget sitt allikevel.

«VI ER IKKE EN SØPPELFYLLING», ropte hun, før feedbacken i høyttaleren tvang henne til å senke stemmen. «Vi er her for å fortelle dem at vi ikke er en form for søppelkasse for alle pervoene i Høylandet. Vi vil ikke ha no’ av det. Vi vil ikke ha no’ av at de bosetter en eneste én av dem i våre gater. Stemmer ikke det?»

Tilhengerne svarte med «Ikke tale om», «Ikke faen», «Si det som det er, Mo», sammen med et utvalg av bifallende grynt og flere nikkende hoder.

«Vi velger dissa folka der inne, og ikke bare for at de skal sette seg på ræva ved et møtebord og kreve godt betalt. De er der for å representere oss, for å gjøre det vi vil, ikke sant?»

Mer enighet i mengden.

«Og hva er det vi vil?»

«Ut med pervoene!» var det en som ropte. Rebecca trodde det var Nolan Burke, den eldste sønnen til Mo. Hun fikk øye på ham midt i mengden, kjekk på en «Ben Affleck i sine beste år»-måte, med perfekt stylet svart hår og solbrun hud – om den var fra et nylig besøk i sola eller fra solarium var umulig å si. Hun hadde sett ham før, men ikke ansikt til ansikt. Han dukket ofte opp i retten, for det meste i forbindelse med mindre forseelser og vold – men det gikk rykter om at han også var i stand til mer alvorlige forbrytelser. Han og lillebroren Scott var i retten ofte nok til at en av kollegene hennes hadde gjeninnført en gammel vits: Hva kaller du en Burke i dress? Tiltalte.

Men i dag hadde ikke Nolan på seg dress. Han var pakket inn i en tung saueskinnsjakke i pilotmodell, som fikk Rebecca til å lure på hvor han hadde parkert jagerflyet. Han tok henne i å stirre på ham, og hun så fort bort og lette i stedet etter det velkjente blonde hodet til broren. Hun visste at Scott måtte være her et sted. Han var høy, med samme farger som moren. Nolan lignet mer på faren.

Hun fikk øye på Scott der han gikk langs utkanten av mengden med et underlig lite smil på leppene og hendene dypt nede i lommene på den lette kamuflasjejakka – hva var greia med Burke-brødrene og militærklær? Kulda plaget ham åpenbart ikke. Han var tross alt Scott Burke, en skikkelig tøffing. Han var litt smalere enn storebroren, men han hadde muskler. Ansiktstrekkene var veikere og ikke like tiltrekkende, mens dette smilet som rykket i munnvikene hans bare virket guffent.

Rebecca fikk følelsen av at noen så på henne, og selv om hun prøvde å la være, kastet hun et blikk i retning Nolan igjen. Ja, han så på henne fremdeles, med litt smale øyne, som om han prøvde å plassere henne, selv om han måtte ha sett henne i rettssalen før. Da han fanget blikket hennes, nikket og smilte han. Det var ikke et ubehagelig smil, ikke som brorens, men han var tross alt Nolan Burke.

Hun vendte oppmerksomheten mot moren hans igjen akkurat idet Mo nikket i den omtrentlige retningen av der sønnen sto. «Jepp, det stemmer. Ut med pervoene. Hold gatene våre trygge. Hold barna våre trygge. Ingen pervoer i vårt nabolag. Ut med pervoene! Ut med pervoene! UT MED PERVOENE!»

Responsen fra mengden var langt fra ekstatisk. Et par lojale tilhengere begynte igjen å messe og hytte med neven i lufta på samme måte som Mo. Scott Burke ga en motvillig ungdom en dytt og et nikk og oppfordret ham til å delta. Den unge mannen gjorde som han fikk beskjed om siden det var bedre for helsa.

Men slagordene begynte å stotre og stilne da folk snudde seg for å se på en høy mann som var på vei ut av en taxi. Det solbrune ansiktet hans var yngre enn det tykke hvite håret kanskje antydet, og han hadde på seg nålestripet blådress og blå skjorte med lysegult slips, og et matchende lommetørkle pent dandert i brystlommen. Enda to menn kom ut på gata sammen med ham – store menn, solide menn, med dette frosne ansiktsuttrykket man gjerne så hos store, solide menn som både kunne, ville og muligens også hadde gjort skade på noen som var mindre store og solide enn dem selv, og som var dristige nok til å nærme seg eller til og med prøve seg på arbeidsgiveren deres. De kunne ikke ha vært mer åpenbare om de hadde hatt på seg matchende T-skjorter der det sto «Vi er livvaktene hans, så ikke prøv deg». Mengden delte seg for å slippe frem de tre mennene. Rebecca trengte ikke å høre hviskingen for å vite hvem den velkledde mannen var. Hun hadde sett ham snakke på TV og hadde til og med vært til stede på en pressekonferanse han holdt for å annonsere at han stilte til valg til det skotske parlamentet.

Finbar Dalgliesh. Jaså. Han var advokaten som hadde gått i bresjen for Spioraid nan Gàidheal – Spirit of the Gael – eller kortversjonen Spioraid, en ny politisk bevegelse langt ute på høyresiden, som mente at Skottland ville greie seg bedre på egen hånd. Det punktet der de skilte seg fra de alminnelige nasjonalistene, var i standpunktet om at Skottland ville greie seg enda bedre med utelukkende hvite, hjemmedyrkede skotter. Ingen utlendinger, ingen skeive, selv kvinner var suspekte. De lå så langt ute til høyre at de fikk selv huneren Attila til å ligne Mor Teresa. Finbar Dalgliesh hadde tatt på seg imaget som en «mann av folket» – med halvlitere og sigaretter og muntert preik – men han var like sleip som havet rundt Exxon Valdez. Og hvis han var her, var det for å sanke stemmer.

Mo hadde blitt taus da tilhørerne ble det, og Rebecca så henne sende et blikk som minnet om en ørefik mot Scott. Det var tydelig at ankomsten til Dalgliesh hadde kommet overraskende på henne, selv om det ikke overrasket sønnen hennes, som trakk på skuldrene. Om det var for å avvise at han hadde hatt en finger med i spillet eller for å avfeie irettesettelsen, var umulig å si.

Dalgliesh kom opp ved siden av Mo og vinket til tilskuerne før han la en hånd lett på skulderen hennes og snudde henne bort for å veksle noen dempede ord. Rebecca sto et godt stykke unna, men det stigende sinnet til Mo var tydelig mens hun lyttet. Men kvinnen nikket og gikk til side, mens blikket hennes fant Scott igjen og sendte et sviende løfte i hans retning. Chaz siktet inn linsen på Dalgliesh idet han gikk frem mot forsamlingen; han ignorerte kameraet på en utstudert måte samtidig som han sørget for at det fanget opp den beste siden hans. De to bøllene hans stilte seg nær nok til å kunne gripe inn hvis noen prøvde seg på noe, men langt nok borte til at de ikke tiltrakk seg oppmerksomhet.

Dalgliesh strakte ut armene som om han oppfordret til en gruppeklem. Noen i mengden så ut til å være villige til å ta del i kjærligheten, men andre så ut som om de heller ville ha kost med en rabiat grizzlybjørn.

«Venner», sa han, «jeg er Finbar Dalgliesh.»

Rebecca himlet med øynene. Hun hadde sett ham gjøre dette før. De visste hvem han var. Han visste at de visste hvem han var. Denne greia med at han kanskje var ukjent for dem, at han måtte presentere seg, var skuespill. Hvis det var en kameralinse noe som helst sted i Inverness, ville Finbar Dalgliesh dukke opp og glitre med den beste tanngarden penger kunne kjøpe, og snu enhver aktuell sak til sin fordel.

«Brunfargen i dressen» var kallenavnet hans blant pressen, som både hatet og dyrket ham. Han var en vandrende story. Hvor han enn gikk, etterlot han seg et spor av sitater og lydklipp. Og her var han og gjorde Dalgliesh-greia si på demoen til Mo Burke. Mo var tydelig misfornøyd med situasjonen – kanskje hun ville bli klippen han døde på.

Allikevel hadde Rebecca pennen klar for å notere.

«Jeg vil takke fru Burke for at hun gir meg lov til å si noen ord.» Stemmen hans var sterk og fast, som sandblåst gjennom mange år med sigaretter og dyr whisky. Rebecca måtte medgi at det var en god stemme. Kultivert, ja, men allikevel umiskjennelig skotsk. «Jeg lover at jeg ikke skal holde dere lenge ute i kulda.»

Det lød latter, og han smilte velvillig til publikum. Finbar var kompisen deres. Han var en av gutta. Han røykte. Han drakk. Han sa det han mente. Det faktum at dressen hans sannsynligvis kostet mer enn en månedslønn for de fleste av dem, virket det ikke som om noen av dem som støttet ham tenkte over.

Smilet visnet. Det var som om noen hadde slukket sola. «Jeg er takknemlig for muligheten til å snakke til dere i dag om denne veldig alvorlige saken. Da jeg ble informert om planen om å bosette en …» Han stanset for å finne det rette ordet, og det sto tydelig malt i ansiktet hans at han slet med det. Skuespill igjen, så klart. Han visste nøyaktig hva han skulle si. Hvis det var én ting Finbar Dalgliesh ikke hadde problemer med, så var det å uttrykke seg. Han slapp ut et teatralsk sukk. «Venner, la oss være helt åpne om dette. La oss være ærlige om hva vi har å gjøre med her. Vi snakker om en avviker. En sexovergriper. Og det finnes folk der inne» – han snudde seg med en elegant bevegelse for å peke på rådhuset, som en skuespiller på scenen, midt i en forestilling – «som ønsker å plassere dette onde mennesket blant dere. Å gjøre ham til deres nabo. Å gi ham fri tilgang til deres barn.»

Det steg en mumling fra menneskemengden. Selv de av dem som ikke likte mannen var enige med ham i dette tilfellet.

«La meg si dere dette, mine venner. Jeg bor ikke i Inchferry, det er sant, men jeg kjenner dere alle som fantastiske mennesker. Gode, varmhjertede, kjærlige. Og det gjør meg vondt å tenke på at lokalsamfunnet deres skulle kunne bli» – han viste med hånden mot banneret bak Mo Burke – «ja, en søppeldynge for monstre som ham. Det finnes et ord for denne typen mennesker i fengselet. Udyr, kaller de dem. Og det er det de er. Svin. Syke, underutviklede vesener som utnytter de sårbare og de forsvarsløse, som slukker den onde tørsten sin på de unge og påvirkelige.»

Han gjorde et opphold for å la dramatikken synke inn. Han så ut over forsamlingen, ventet på det riktige øyeblikket for å snakke igjen, tok temperaturen. I politikk som i komedie er timingen alt, og det visste han. Og da han vel snakket igjen, etter noen korte øyeblikk, var det for å frigi den fulle styrken i den røyksvarte stemmen.

«Vel, jeg sier NEI!»

Da jublet de. Rebecca kunne ikke si om det var Scott som startet det, men det var ingen tvil om at Finbar var i ferd med å få dem over på sin side. Ja, han spilte på å bekrefte fordommene deres, han sa det de ville høre – og det virket.

«NEI, sier jeg», gjentok han. «Han har sittet i fengsel i noen år, kanskje ikke mange. Jeg spør dere: Er dette straff?»

Det kom noen halvhjertede negative svar. De var ikke tilstrekkelig entusiastiske for Finbar.

«Jeg spør dere igjen: Er dette straff?»

Nei-ropene var høyere denne gangen. Bak Dalgliesh nikket selv Mo bifallende. Hun hadde kanskje ikke invitert ham, men han understreket poenget hennes.

«Nei, det er ikke straff», sa Finbar, nå var han mer fornøyd med tilhørerne. «Og allikevel kan denne avvikeren komme ut av fengselet og forvente å bli dullet med av systemet. Er det rett? Er det sånn det skal være?»

De opprørte nei-ropene ble enda høyere. Han hadde vunnet dem.

«Vi må sende dem en beskjed, her og nå. Vi må fortelle myndighetene og funksjonærene og sosialarbeiderne at dette vil vi ikke stå inne for. Hvis de synes at dette individet, denne pederasten …»

Å, godt ord, tenkte Rebecca. Det skader aldri å minne massene om at du har lest en bok eller to, samtidig som du beholder folkeligheten. Dette var Dalgliesh på sitt beste.

«Hvis de synes at denne pederasten fortjener en ny sjanse, hvorfor lar ikke en av dem ham bo hos seg?»

Mer nikking blant tilhørerne, mer mumling og bifall.

«Hvorfor finner de ikke et sted til ham i sitt område, i sine gater?» Nå spiste de av hånden hans.

«Men nei da, det kommer de ikke til å gjøre, gjør de vel? De vil utsette dere for denne avvikeren. Akkurat som de og herrene deres i Holyrood og Westminster sender alle andre problemer til dere. De føler ikke smerten dere føler. De forstår ikke presset dere lever under, hvert minutt av hver dag og hver uke. De forstår ikke hvordan det virkelige livet er. Ingen av dem. De sitter innestengt i sin egen lille boble av egeninteresse. Av fordeler for partiet og dem selv. Ikke fordeler for allmennheten. De gjør ingenting som bare kommer folket til gode. Bare det som er bra for dem selv og vennene deres.»

Han stoppet opp for å la dette synke inn. «Vel, venner. La oss sende dem den beskjeden. La oss sørge for at denne gangen er det DERE de tenker på! Hev stemmene, gjør dem høye og klare, og si det til dem. Ingen pervoer her! INGEN PERVOER HER!»

Slagordet ble gjenopptatt, høyere enn da Mo hadde brukt de samme ordene. Flere knyttnever ble løftet mot himmelen som utropstegn, mens de hjemmelagde plakatene ble viftet med atskillig mer energi. Finbar Dalgliesh hadde gjort det han alltid gjorde: angripe øvrigheten og piske opp mengden. Politivakten så nervøs ut.

Chaz Wymark haltet mot henne med kameraet rundt halsen og veska i den ene hånden, mens den andre hånden holdt en stilig stokk i mørkt, polert tre. Han trengte den egentlig ikke for å kunne bevege seg – hun hadde ofte nok sett ham humpe rundt uten for å få tatt de beste bildene. Partneren hans, Alan, likte å si at han bare syntes det var gøy å posere med den. «Det får ham til å føle seg fasjonabel», sa han. «Han kan late som om han spankulerer i gatene i Paris rundt århundreskiftet. Jeg vurderer å skaffe ham en flosshatt.»

Rebecca så på Chaz og forestilte seg ham i flosshatt i stedet for den svarte ullua han hadde dratt over det blonde håret. Hun tenkte at det ville kle ham. Men så var Chaz kjekk nok til å kle hva som helst. Og det stemte at haltingen og stokken gjorde at han så litt mystisk ut.

«Det ble plutselig spennende, eller hva?» Han nikket mot Mo og Finbar, som hadde snudd seg mot rådhuset, mens begge ledet krigsropene. «Hva tenker du? Kommer det til å skje noe?»

Det var en viss stemning, det var det, og mesteparten av det kom fra Dalgliesh. Men det så mer ut som om de kom til å starte en haka enn noe mer alvorlig. Rebecca ristet på hodet. «Nei, jeg tror det er mest skrik og lite ull.»

Chaz så på mengden og gjorde sin egen vurdering. «Jeg tror du har rett. Vel, jeg håper du har rett, i hvert fall. Det ville ha vært synd å gå glipp av noe.»

«Har du et annet sted du må være?»

«De ringte fra kontoret.» Chaz jobbet frilans for et nyhetsbyrå i Glasgow. Han tjente ikke en formue – det var ikke mye i nyhetsverdenen som var godt betalt for tiden – men det bidro til å holde ham forsynt med stokker. Og han jobbet med det han elsket. «Når er møtet ditt?» spurte han.

«Halv tolv», sa hun og kjente hvordan hjertet sank ved tanken. Regnskapsførerne i London sendte en ny person for å forsikre seg om at alt gikk på skinner ved den nordligste posten av imperiet deres. Og med «gå på skinner» mente de som regel at de skulle «se på hvor de kunne kutte utgifter». Prosjektleder, kalte de denne personen. Mediebransjen hadde visst ikke redaktører eller underredaktører lenger. De hadde blitt erstattet med prosjektledere, linjeledere, innholdsledere og teamledere. Det var bare et tidsspørsmål før journalister ble innholdsopprettere. Herregud, tenkte hun, lordene Rothermere og Beaverbrook ville ha snudd seg i graven. Mot høyre, selvsagt.

Glimtet i øynene til Chaz vokste til et strålende smil, og hun visste at han kom til å prøve å lokke henne over til den mørke siden. «Lyst på en liten tur til Culloden?»

Chaz likte ikke å kjøre lenger. Aldri om kvelden. Eller i regnet. Motet hans bar ham ikke så langt. Siden ulykken på Stoirm unngikk han helst å sette seg bak rattet, selv om han kunne gjøre det hvis han var nødt. Han bare sørget for at han ikke ble nødt.

«Slagmarken?» spurte hun. «Hva er det, enda en demo mot eiendomsutviklingen? Det er litt sent for det, er det ikke?»

Planene til høylandsrådet og skotske myndigheter om å bygge boligfelt med utsikt til det historiske stedet hadde satt mange sinn i opprør. Rebecca kunne ikke klandre dem som motsatte seg det, for hele ideen virket lite gjennomtenkt.

«Nei, det har blitt funnet et lik der.»

Rebecca rynket pannen. «Med lik, mener du da et nytt et? Ikke et fra sytten hundre og når det nå var …»

«Sytten førtiseks», sa Chaz. «Herregud, jeg er ikke engang skotsk, og jeg vet mer om historien deres enn du gjør.»

«Æsj, historie er noe som hører fortiden til.» Rebecca skar en grimase. «Så, dette liket – tror de at det ikke er en naturlig død?»

«Aye», sa Chaz og gjorde aksenten ekstra bred, selv om han allerede, til tross for at han var født engelsk, hørtes helt skotsk ut. «Det har blitt begått et morrd.»

Rebecca krympet seg. «Vær så snill, ikke gjør det der igjen.»

«Har du tid til å bli med? Vi burde rekke dit og tilbake igjen før møtet ditt. Det må jo være noe du kan skrive om det.»

Culloden var bare omtrent en mil unna, langs en landevei mot Nairn. De kunne komme seg dit veldig raskt på denne tiden av formiddagen. Hun så bort mot Mo og Dalgliesh og bet seg i underleppen. Hun ville få med seg et sitat fra en av dem eller begge, og burde virkelig bli værende og få en samtale ansikt til ansikt med kvinnen, og nå også noe fra Dalgliesh. Og så var det redaktøren hennes. Han hadde fremdeles ikke tilgitt henne for at hun hadde trosset en tydelig ordre fra ham og dratt til Stoirm året før. Jo da, det hadde generert noen artikler – eksklusive også – men hun ville aldri kunne skrive om det som virkelig hadde skjedd. Hun hadde fortalt Barry alt – vel, nesten alt – men han holdt henne fremdeles i stramme tøyler.

Rebecca kastet et nytt blikk på Mo Burke der hun fortsatte å harselere med de ikke tilstedeværende representantene for de lokale myndighetene. Det virket ikke som om hun kom til å gå tom for energi med det første, og hun så ut til å ha avfunnet seg med at Spioraid-lederen var der. Det ville ta en stund før Rebecca kunne få tak i henne, hvis hun i det hele tatt ville snakke med pressen.

Rebecca sukket, pusten hennes gjorde lufta mellom dem tåkete. «Faen, du vet at jeg ikke kan si nei.»

Han smilte igjen. «Det er det det står på doveggene …»

Hun skulte ertende på ham. «Ja jøss, rett ved siden av navnet ditt.»

Idet de gikk vekk fra demonstrasjonen, tok hun sjansen på enda et øyekast mot Nolan Burke, men han hadde oppmerksomheten festet på moren igjen.

3

Rebecca syntes at Culloden Moor var et trist sted selv når det var sol, men på en kald mandags morgen, mens sludd flekket den grå himmelen og gjorde lufta til et kaldt og vått kyss, var det enda mer ugjestmildt.

Slagmarken var ikke iøynefallende i seg selv, ikke stort mer enn en furete lyngmo gjennomskåret av stier der turister kunne vandre over jord som så ut som om den fremdeles var flekkete av blodet som hadde blitt spilt nesten tre århundrer tidligere. Det som alltid slo Rebecca, var stillheten; hun følte den nå, selv med aktiviteten rundt drapsetterforskningen. Hun var liten første gang hun var på slagmarken. Det var på en klar sommerdag, og det hadde vært mange mennesker der som kikket på minnesteinene langs Avenue of the Clans og vandret blant de blå eller røde flaggene som viftet mot den koboltblå himmelen. Faren hennes hadde fortalt henne om stedets historie, men hun fikk ikke med seg så mye av det. Hun var åtte, og fortellinger om opprør og kongelige arverekker var ikke så interessant. Så ba han henne om å stå stille og lytte, og hun gjorde som hun fikk beskjed om. Hun hørte fuglesang fra et sted langt borte, og den milde vinden som ynket seg i det høye gresset og lyngen som om den lengtet etter en elsker som for lengst var død og borte. Men det var ingenting annet. Stemmene til turistene var dempet. Selv ropene fra to mindre barn som jaget hverandre på stiene var merkelig stille. En bil som gled forbi på veien lagde knapt en krusning i lufta.

Den gjør alltid inntrykk på meg, sa faren, denne stillheten.

Hun husket at han sto ved siden av henne og myste mens han så seg rundt, som om han kunne se etterlevningene etter slaget: mennene, døde og døende, seierherrene som beveget seg blant dem og gjorde slutt på dem. Og blodet, alltid blodet.

Kanskje det er noe jeg forestiller meg, sa han, mens en latter tvang seg frem i strupen. Kanskje det er den keltiske oppdragelsen min som gjør at jeg innbiller meg ting. Men dette stedet går alltid inn på meg. Denne stillheten. Her og Glencoe, det er det samme begge steder. De stille stedene. Føler du det, Becks?

Hun hadde nikket, og det så ut til å gjøre ham glad. Hun ønsket alltid å gjøre John Connolly glad, i hvert fall i den alderen. Da hun ble tenåring og hormonene slo til for fullt, var det selvsagt en annen sak. Hun hadde ikke akkurat vært vill, men hun hadde vært keitete og hadde gitt både ham og moren mer bekymringer enn hun burde. Men de kom seg gjennom det, som familier som oftest gjør.

Men så døde han. For ung. For tidlig. Kreft, sykdommen man ikke snakker høyt om, som om bare det å nevne det vil påkalle den uønskede oppmerksomheten. Den ville ha følt seg som hjemme her, på dette dødens sted, hvor stemmer hvisker og lydene fra naturen er dempet.

De stille stedene, hadde faren hennes kalt dem, men Rebecca hadde hørt dem beskrevet på en annen måte av en krimforfatter hun hadde intervjuet da han var i Inverness for å promotere den nye boka si.

Tynne steder.

Steder der sløret mellom denne verden og den neste er skjørt, nesten gjennomskinnelig, der fortiden lever videre ved siden av nåtiden. Tynne steder, der noen av oss kan ane mer enn det som kan sees, berøres eller smakes. På Stoirm kaltes disse menneskene fey. Rebecca var ikke sikker på om hun trodde på det, men hun følte faktisk noe overjordisk når hun var på Culloden eller i Glencoe, akkurat som faren hennes hadde gjort. Eller kanskje hun, som han selv hadde sagt, bare forestilte seg det. Kanskje hun ville at stedene skulle føles annerledes på grunn av den blodige historien og tragedien.

Politiet hadde satt opp sperrebånd ved inngangen til slagmarken og halvparten av den smale veien, der en uniformert polititjenesteperson dirigerte trafikken forbi. Rebecca hadde parkert så nær hun kunne, så de kunne gå i veikanten til der to politibetjenter holdt igjen en liten gruppe skuelystne, de fleste av dem hadde telefonene fremme og sto og tok bilder. Biler kjørte langsomt forbi, noen av menneskene i dem vendte hodet mot moen, der det hadde blitt satt opp et telt bortenfor en klynge gulltorn som allerede blomstret gult. Et sterkt lys skinte gjennom teltduken, og de kunne se mørke skikkelser som beveget seg frem og tilbake. Rettsmedisinere og politi gikk inn og ut kledd i overaller og med hode, hender og føtter dekket av beskyttelsesutstyr, ikke for å holde været ute, men for å holde alt som kunne smitte av på åstedet, inne. Lyngmoen skrånte lett oppover, men Rebecca kunne så vidt se toppen av besøkssenteret. I utkanten fikk hun øye på et par profesjonelle fotografer og et TV-team fra BBC, der den pene, mørkhårede, men bitte lille journalisten snakket inn i kamera med teltet synlig gjennom en åpning i gulltornen bak henne. Kameramannen, en tynnhåret veteran med langt hvitt skjegg, ba henne gå litt til siden så han kunne få med mer av politiaktiviteten i bildet. Hun gjorde som hun fikk beskjed om. Det visuelle var like viktig som lyden på skjermen.

Chaz hadde valgt ut en telelinse og var i gang med å ta bilder av en rekke med politifolk i regntøy som strakte seg ut over lyngen og lette etter bevismateriale. De beveget seg langsomt, i silhuett mot den grå himmelen, og bakken mellom dem var et lappeteppe i hvitt og brunt på grunn av snøen som hadde falt den natten. De hadde blikket vendt nedover og lange stenger i hendene der de prøvde å gjennomsøke den tettvokste bakken. Rebecca visste med én gang at det kom til å være motivet på mange avisforsider neste dag.

«Det er å, hva heter hun, fra BBC», sa Chaz mens han fiklet med lukkerinnstillingen.

«Lola McLeod», svarte Rebecca.

«Lola? Tror du hun har funnet på det selv?»

Rebecca hadde ingen anelse. «Før var hun showgirl på Copacabana.» Hun ventet på at han skulle le, men han sendte henne bare et forvirret blikk. «Ikke si at du ikke kjenner den Barry Manilow-sangen.»

«Hva da, mener du at fordi jeg er homo må jeg like Barry Manilow?»

«Nei.»

«Burde jeg kunne slike sanger utenat, er det det du sier?»

«Nei, jeg …»

«Og jeg må forgude Judy Garland, ikke sant?»

Hun forsto at han ertet henne. «Dust», sa hun, og han lo.

Hun gjenkjente en av politibetjentene, en ung fyr hun hadde sett i rettssalen og andre steder, og som hun visste kunne være grei å få i snakk. Han sto og så interessert på nyhetsteamet, tilsynelatende fascinert av magien ved TV. Journalisten hadde bommet på en replikk og lo av sin egen feil. Rebecca hørte at hun unnskyldte seg, men kameramannen nikket og sa at kamera fremdeles gikk, så hun ble plutselig alvorlig, som om noen hadde vridd på en bryter.

«Kaldt å jobbe i dag», sa Rebecca og lot blikket følge hans.

«Jepp», sa betjenten.

Hun lyttet med et halvt øre til hva journalisten sa. Ingen detaljer kjent ennå. Politiet holder kortene tett til brystet. Den døde kroppen funnet rett før ni samme morgen, da tåken lettet.

Rebecca sa: «Jeg regner med at du ikke kommer til å fortelle meg noe om dette?»

Blikket hans flyttet seg fra Lola og middelhavstrekkene hennes. Rebecca så gjenkjennelse i øynene hans da han så på henne. «Det har du rett i.»

Hun nikket. Hun hadde ikke forventet annet, men Gud elsker en som forsøker, som de sier. «Vet du om det blir organisert en pressekonferanse?»

«Ingen anelse. Da får du spørre mediefolkene. Eller sjefen.»

«Hvem er ansvarshavende?»

«Etterforskningsleder er Valerie Roach», sa betjenten.

Navnet sa ikke Rebecca noe. «Er hun ny?»

Han bøyde hodet lett. «Hun har kommet fra Perth. Vet hva hun driver med, sies det, men jeg har ikke møtt henne selv.»

Rebecca så lenge på scenen på lyngheien. Hun kom ikke til å komme i nærheten av den i dag, og det ville hun ikke heller. Faren hennes hadde etterforsket mange drap i sin tid, og han hadde fortalt henne at pressen både kan være til hjelp og hinder. En gang hadde han personlig arrestert en ung journalist som trodde han var både Woodward og Bernstein på én og samme gang og hadde greid å snike seg inn på et åsted uten å bli sett.

Du må aldri oppføre deg sånn, hadde han sagt til henne. Finn frem til sannheten hvis du kan, men ikke finn den på den måten.

Finn frem til sannheten – hvis du kan. Hun hadde lært hvor vanskelig det var. Sannheten kan være sleip og ha mange ansikter. For en advokat er sannheten det de kan bevise i en rettssak. For en polititjenesteperson er det hva som helst som kan føre til en dom. For journalisten er det hva som helst som selger historien. Og om nødvendig; for en politiker kan det være noe som må unngås for enhver pris. Hun tenkte tilbake på Finbar Dalgliesh som snakket til mengden.

Hun kastet et blikk på klokken og skjønte at hun begynte å få dårlig tid hvis hun skulle rekke tilbake til møtet i Inverness. Selv om hun hadde fått samlet inn litt bakgrunn – teltet, aktiviteten, rekken med letemannskap – var det tydelig at hun ikke ville få mye mer ut av å bli, så hun gikk fra politibetjenten, gløttet bort på Chaz der han krysset veien for å finne en ny vinkel, og tok frem mobilen. Hun bladde gjennom nyhetsfeeden på leting etter en notis om at det var funnet et lik på Culloden. Hovedoverskriftene var om New Dawn, en gruppe som var så hemmelighetsfull at de fikk MI5 til å fremstå som rene sladrekjerringer, og som sendte mistenkelige pakker til politiske ledere i Holyrood og Westminster. På nåværende tidspunkt var det ingen som visste om de inneholdt bomber eller gift. Det ledet tankene til Dalgliesh igjen, for ifølge ryktene var New Dawn mer eller mindre den militære armen av Spioraid. Han greide å benekte disse ryktene uten egentlig å fordømme handlingene deres.

Så langt var det bare BBC som hadde dekket mordet, noe som ikke var overraskende. Men resten ville ikke ligge langt etter, New Dawn eller ikke. Hvis hun ville holde på et fortrinn i denne saken, måtte hun finne noe å skrive som var bare hennes. Hun skrollet gjennom kontaktene, fant nummeret. Hun fikk svar på tredje signal.

«Bill, jeg trenger en tjeneste», sa hun.

Det lød et grynt i den andre enden. «Det kommer ikke som noen overraskelse. Men ikke engang et hei eller hvordan går det? Jeg trodde det var jeg som var den gretne gubben.»

Hun smilte. Hun hadde ikke likt den tidligere politiinspektøren Bill Sawyer noe særlig da de først traff hverandre. Hun hadde trodd at han ikke bare var en sjåvinist, men også korrupt. Han hadde en noe nedlatende innstilling til kvinner, men det hadde han også til menn, noe som gjorde at han jevnet ut fornærmelsene. Hun hadde blitt vant til de sjåvinistiske tendensene hans, til og med akseptert dem. Tross alt trenger verden alle slags mennesker. På Stoirm hadde de vært på motsatte sider av begivenhetene, men i ettertid hadde de begynt å like hverandre. Det at begge ble betraktet med mistenksomhet av noen svært ubehagelige typer, hadde vist seg overraskende nyttig for å knytte dem nærmere sammen.

«Hei, hvordan går det?» sa hun og smilte for seg selv.

«Vondt i beinet, takk som spør. Dette jævla været gjør det ikke bedre.»

Bill Sawyer hadde brukket beinet da han ble kastet av en bil i fart, og det hadde lagt en alvorlig demper på fjellvandrerhobbyen hans. Det hadde skjedd samme dag som Chaz var i bilulykken sin. Det lille sykehuset på øya hadde vært veldig travelt en stund.

«Du er klar over at mye av det sitter i hodet, ikke sant?»

«Nei – jeg vet at mye av det sitter i beinet, din tulling», sa han. «Og det der er forresten ikke riktig måte å smigre meg til å gjøre deg en tjeneste på.»

«Men Bill, da, jeg trodde at du og jeg var forbi det stadiet da det trengs smiger.»

Hun hørte ham le kort. «Jeg tror aldri vi kom til det stadiet engang, kjære. Hva var det du tenkte på?»

«Det har blitt funnet et lik oppe ved Culloden.»

«Slagmarken?»

«Nei, lekeplassen. Klart det er slagmarken.»

«Vel, det er en landsby der også. Og et luksushotell. For ikke å nevne selve heien. Jeg trenger bare at du er mer spesifikk, det er alt. Jeg trodde at det var jobben til en journalist å være nøyaktig …»

«Ja da, ja da. Jeg trenger info om det.»

«Så hva vil du at jeg skal gjøre?»

De hadde danset denne dansen før. Hun trengte hjelp, og han gjorde seg kostbar. Hun holdt stemmen rolig, men bet tennene sammen. Han kunne være så jævlig irriterende.

«Se om noen av de gamle vennene dine kan gi deg noe, hva som helst som ikke de store gutta har.»

Hun ville ha noe som var eksklusivt for henne – bare en detalj – som hun kunne poste på nettet og forhåpentligvis lokke folk til å kjøpe avisen på slutten av uka. TV, radio og dagspressen pleide å ha et fortrinn foran de lokale ukeavisene fordi de fikk nyhetene raskere ut, men internett var et veldig nyttig verktøy. Nå kunne hun publisere en nyhet før dem eller samtidig som dem. Hun trengte bare noe unikt.

«Er det et mord, Rebecca?» spurte han.

«Det er det jeg vil vite. De har ikke sagt noe foreløpig, men det er mye aktivitet der. Den ansvarlige er en etterforskningsleder Roach. Hun er ny i Inverness.»

Sawyer ble taus mens han prøvde å plassere navnet. «Val Roach? Etterforskningsleder fra Perth? Høy og slank, med kort mørkt hår?»

Rebecca kunne ikke bekrefte kroppsbygningen eller håret, men de andre detaljene stemte. «Kjenner du henne?»

«Aldri hørt om henne», sa han og lo.

Nå var du morsom, tenkte hun. «Så tror du at du kan få tak i noe til meg?»

«Jo da, men spørsmålet er, hvorfor skulle jeg gjøre det?»

Dette var en del av dansen. «For gamle dagers skyld?»

«Våre ‘gamle dager’ strekker seg ikke lenger enn til i fjor høst, kjære. Det gjør oss ikke akkurat til bestevenner.»

«Bill, du vet at du kommer til å gjøre det.»

«Jaså, så det gjør jeg? Og hvordan kan du være så sikker?»

«Fordi du liker meg. Fordi artiklene jeg skrev om det som skjedde på Stoirm hjalp på omdømmet ditt …»

Flere år tidligere hadde Sawyer, som politi, vært mistenkt for å ha forfalsket et vitnesbyrd, og tvilen som oppsto hadde ført til at en mann slapp unna en drapsdom på grunn av bevisets stilling, det de kalte «drittsekk-dommen», som plasserte seg i skyggene mellom skyldig og ikke skyldig. Noen sa at det var juryens måte å fortelle tiltalte at de trodde han hadde gjort det, men det bare fantes ikke bevis. Andre påpeker at det var noe som hang igjen fra det gamle rettssystemet i Skottland, der dommen het enten bevist eller ikke bevist, for skyld og uskyld var ikke med i betraktningen den gangen. Rebeccas artikkel om hva som skjedde på Stoirm hadde indikert at mannen hadde vært ansvarlig for drapet allikevel. Men hun hadde ikke kunnet trykke hele sannheten bak alt som hadde skjedd den høsten; det visste både hun og Sawyer. Det var absolutt sånn at skyldige menn gikk fri. Noen av øyas hemmeligheter måtte forbli hemmelige.

«Jeg bryr meg ikke en døyt om ryktet mitt, og det vet du. Jeg har pensjonen min og litt jobb på si, så gamlejobben kan drite og dra.»

Hun visste at det han sa var tomt prat. Jobbene han hadde på si var ofte etterforskning – han tjente litt penger hos Elspeth iblant – og Rebecca visste at artiklene hadde hjulpet ham. «Men du skaffer meg noe allikevel, ikke sant?»

Han sukket. «Jeg skal forhøre meg litt, det er det beste jeg kan gjøre. Men du får ikke noe som kan hindre etterforskningen, skjønner?»

«Skjønner. Absolutt.»

«Og du får ikke noe som bare kunne komme fra ett sted. Jeg har bare noen få kamerater igjen i politiet, og jeg vil ikke at de skal få vanskeligheter. Er det forstått?»

«Selvsagt.»

Det ble et opphold mens han vurderte betingelsene sine. «Ok, greit. Overlat det til meg. Men du skylder meg en drink. En stor en. Kanskje til og med et måltid.»

«Helt klart. En stor brus og et Happy Meal er på vei», sa hun og hørte at han gryntet. «Hva tror du at jeg er? The Sun?»