Emmy Abrahamson

Hvordan man blir kastet
over bord

Roman

Oversatt fra svensk av
Aleksander Melli

EMMYABRAHAMSON
Tidligere utgitt på Gyldendal:

Hvordan man forelsker seg i en mann som bor i en busk, 2024
Hvordan man gjør suksess på galehus, 2024

Hellas
Jackies reise

1
KORFU
Må ikke forveksles med byen Korf i Kamtsjatka kraj, Russland

2
KRETA
Thunberg

3
MYKONOS
Der filmen Shirley Valentine ble spilt inn

4
EFESOS
Ikke Hellas! Ligger rett utenfor siden og EU

5
Byen der folk fra Aten kommer fra

6
KATÁKOLON
Der De olympiske leker og en rekke skremmende maskoter stammer fra

1

Det begynner allerede på flyplassen.

«Dette ser ikke lovende ut», sier mamma og kikker strengt på meg.

Jeg ser på de andre passasjerene som står i kø i innsjekkingen til Korfu på København flyplass. De ser alle ut til å være minst tre hundre år gamle.

«Det kommer til å være kjempemange passasjerer på cruiset», sier jeg.

Den store klokken over oss ser ut til å ha vist halv fire om ettermiddagen i en liten evighet, og køen er så lang bak oss at man ikke engang kan se slutten på den. Alle står tause, storøyde og innpakket i masse klær, som om de ikke helt våger å tro at de snart skal forlate Skandinavias tidlige septemberkulde for middelhavsvarmen i Hellas. Paret rett bak oss har hvitt hår og svarte klær begge to. Kvinnen finner langsomt fram passet sitt fra en svart rumpetaske og rekker det til mannen sin. Som i sakte film tar mannen passet og stikker det forsiktig ned i sin egen identiske svarte rumpetaske. Det er som å betrakte to lydløse dovendyr med fotformsko.

«Dette her er bare en bitte liten del av alle passasjerene», avslutter jeg.

Mamma fortsetter å se på meg med en rynke mellom øyenbrynene.

«De eldste flyr alltid fra København, av en eller annen grunn», legger jeg til som en liten nødløgn, siden ingen gjør meg like nervøs som mamma. «Alle vet jo at skåninger er eldst, så …»

«Alle er par», avbryter mamma meg.

«De som flyr herfra, ja», sier jeg fort. «Jeg spurte da jeg bestilte reisen, og de sa at en masse mennesker reiser alene på disse cruisene. Det kommer til å være kjempemange single om bord.»

Mamma svarer ikke, men fortsetter å betrakte pensjoniststrømmen med misfornøyd mine. Som vanlig er hun elegant kledd i matchende bukse og jakke, mange sølvsmykker, diskré sminke og det grå håret i en flott pasjefrisyre. Hun ser alltid ut som om hun er på vei til en fest som generasjonen min aldri ble invitert på. Plutselig rekker hun fram hendene for å rette på jakken min samtidig som hun inspiserer klærne mine.

«Er den skjorten strøket?» spør hun.

Jeg kikker ned på meg selv. Svaret er antakelig nei. Jeg ser at jeg til og med har en flekk – er det syltetøy? rødvin? gårsdagens middag? – på buksebeinet.

«Jeg vet ikke», svarer jeg.

Mamma gir klærne mine enda et raskt, skuffet blikk og jeg kjenner et stikk av skyldfølelse over at jeg – igjen – ikke har nådd opp til idealet hennes: Jaqueline Kennedy Onassis. Mamma lever etter det enkle mottoet HVJKOHG – Hva Ville Jaqueline Kennedy Onassis Ha Gjort – som dekker alt fra hvor mange kokte egg man skal spise om morgenen (bare ett, og med en kopp te uten sukker) til hvor lenge man skal stirre forferdet på noen som nettopp har spurt om man vil oppgradere til den nyeste Samsung Galaxy-modellen.

«Nei», sier mamma som svar på sitt eget spørsmål.

Like slank og elegant som mamma er, er jeg en storvokst, uformelig klossmajor. Jeg er over et hode høyere enn henne, og utseendet mitt klarer av en eller annen grunn aldri å bli en prioritering. Hele livet har jeg strevd med vekten, noe som ikke ble bedre da midjen min, som en mann som mumler at han bare skal ut en tur for å kjøpe røyk, forsvant for alltid i forbindelse med Astrids fødsel. Jeg har alltid følt meg som en bytting, og at min ekte trollmor lever et eller annet sted under en stor mosegrodd stein, og akkurat nå bruker halen sin til å vifte seg med mens hun slipper en fjert og fniser.

«Jeg håper i hvert fall at det ikke er for mange gamlinger på dette cruiset. Gamle mennesker er forferdelige. Som levende mumier», sier mamma og grøsser.

«Du er 75», sier jeg.

«Men hvis noen spør, skal du si at jeg er 65», sier mamma strengt. «Eller kanskje til og med seksti.»

«Det er som om jeg skulle si at jeg var 26», sier jeg.

«Ikke vær barnslig, Jackie», sier mamma. «Hvem ville trodd det?»

«Jeg er ikke barnslig», mumler hennes 41 år gamle datter.

Jeg er på nippet til å be henne for tusende gang om i det minste å kalle meg for Jacqueline i stedet for Jackie (og dermed slippe å bli påminnet om politimorderen Jackie Arklöv eller en gammel Ratata-låt), men vet at det er håpløst. Vi blir tause, begge to. Jeg leker med nøkkelringen som pappa ga meg for nesten tretti år siden. Det er en mellomstor terning laget av tre som er blitt så slitt med årene at hullene har falmet. Men å kjenne den jevne overflaten og kubeformen i håndflaten er alltid beroligende når jeg føler meg stresset. I tillegg til terningen har jeg også fem andre nøkkelringer som jeg alltid setter på nøklene mine og har med meg: et hjerte, en liten treelefant, en romerhjelm i metall, Gammelsmurfen og en stor J i metall. Nøkkelringene fikk jeg av pappa da jeg var liten, når han kom tilbake fra en eller annen forretningsreise.

«Hvordan går det med barna?» spør mamma mens vi fortsetter å vente i køen.

«Bra», sier jeg. «Jeg rakk å klippe håret til Alf i går kveld.»

«Ja, det var på tide», kommenterer mamma.

Jeg nevner ikke at hårklippen dessverre ikke ble så vellykket og at stakkars Alf nå ser ut som en sju år gammel Heinrich Himmler.

«Jeg kommer aldri til å forstå hvorfor dere døpte gutten Alf. Av alle navn», fortsetter mamma.

Hadde jeg vært som søsteren min, Audrey, ville jeg nå ha sagt at jeg ikke har tenkt å ta denne diskusjonen igjen, og spesielt ikke nå som vi skal tilbringe en uke i Hellas sammen for første gang. Men jeg er ikke Audrey – som antakelig i dette øyeblikket holder på å skaffe seg en tatovering på en strand i Ao Nang eller sjonglerer med brennende kjegler eller gjør begge tingene samtidig – så jeg sier ingenting.

«Jeg kjente en Alf en gang», fortsetter mamma. «Han skulle legge gulvet i stabburet. Alt han gjorde var å snakke. Hele tiden. Mens han tok timebetalt. Bla, bla, bla. Mens klokken tikket. Alf.»

Mamma har fortalt denne Alf-historien flere ganger, og jeg velger å ikke kommentere for ikke å starte en krangel. Det er ikke slik at mamma begynner å få demens og har glemt hvor mange ganger hun allerede har fortalt om Alf-som-la-gulvet-mens-han-snakket-i-ett-bankende-kjør-og-tok-seg-betaltfor-det, men hun gjør det for å minne meg om hvilken forbrytelse jeg og Greger begikk da vi ga vår førstefødte et navn som hun ikke hadde godkjent. Heldigvis har hun ennå ikke kommet med noen negative synspunkter på at vi døpte vårt andre barn Astrid, selv om det kanskje bare er et spørsmål om tid. Selv fikk jeg (døpt etter Kennedy Onassis) og Audrey (døpt etter Hepburn) nøye utvalgte navn, slik at vi allerede fra fødselen av skulle ha et forsprang i livet for å oppnå eleganse, skjønnhet og storhet. Noe som dessverre ble ødelagt av at etternavnet vårt var Jönsson («Bytt etternavn så snart dere blir myndige!» hvisket mamma alltid når pappa var utenfor hørevidde).

«Og hva med Greger?» spør mamma.

«Bra», svarer jeg kort.

«Skal dere på cruiset?» spør en kvinne kledd i lyseblå uniform da vi kommer lengst fram i køen.

«Ja», svarer jeg med et smil. «Marie Jönsson og Jacqueline Åberg.»

Jeg merker at mamma grøsser når jeg sier etternavnet mitt – Gregers etternavn, som jeg tok etter at vi hadde giftet oss fordi det tross alt virket bedre enn Jönsson – siden hun klager på at Åberg alltid minner henne om «den uhyggelige, skallede gutten fra barnebøkene». Kvinnen krysser oss av på en liste.

«Sett disse på koffertene deres», sier hun og gir meg en konvolutt.

I konvolutten er det tre lilla etiketter som det står 5080 på. Da jeg løfter opp mammas koffert på bagasjebåndet, må jeg virkelig ta i.

«Så tung kofferten din er», sier jeg. «Hva har du med deg?»

Mamma svarer ikke, men stirrer bare et sted ut i det fjerne mot terminal to.

«Men hva har du med deg?» gjentar jeg igjen og smiler. «Hva er du, Gestapo?!» utbryter mamma og stirrer opprørt på meg.

«Nei», svarer jeg raskt, som om spørsmålet faktisk krever et ordentlig svar.

Så skynder jeg meg etter mamma, som allerede har begynt å gå mot sikkerhetskontrollen. I familien vår har vi hatt som vane aldri å vente på hverandre.

En gang da Audrey og jeg var i tenårene og kranglet, skrek hun at hvis man slo opp ordet «kuet», ville man finne et bilde av meg. Det eneste raske svaret jeg klarte å komme på, var at hvis man slo opp «egoistisk» og «idiot», ville man finne et bilde av henne.

Og selv om jeg heller ville dø enn å innrømme det for noen, spesielt ikke for Audrey, tok jeg senere oppslagsverket som sto i bokhyllen i stuen, gjemte den under genseren og løp inn på toalettet for å slå opp «kuet». Bare for å forsikre meg om at det virkelig ikke var et bilde av meg der (det var ikke et bilde der, ordbøker er generelt ikke kjent for å inneholde så mange bilder).

Og hvor mye det enn smerter meg å innrømme at Audrey hadde rett, så stemmer det nok at jeg – Jacqueline Coco Marilyn Åberg, født Jönsson – sannsynligvis er den minst opprørske personen som noensinne har eksistert. Hvis Audrey hadde vært et maleri, ville hun ha vært en fargesprakende, fascinerende, kaotisk Jackson Pollock, mens jeg ville ha vært en akvarell i gråtoner laget av en fireåring: formløs, uinteressant, litt bulkete og umiddelbart forglemmelig. Da jeg var yngre, pleide mamma å si at: «Jackie har en grønlandsk personlighet», noe som jeg alltid tok som ros (Barsk natur! Vakker snø! Isbjørner!) helt til jeg innså at det nok ikke var ment som et kompliment. Men verden trenger også mennesker uten sterke personligheter, og jeg er stolt av å kunne betrakte meg selv som snill, omtenksom, behagelig og konfliktsky (ja, å være konfliktsky ER faktisk en bra egenskap – hvis du ikke mener det motsatte, for i så fall har jeg samme mening som deg). Som barn var jeg stadig engstelig, ville gjøre alle til lags, og med mamma og Audrey i familien ble jeg hele tiden den meklende diplomaten. Jeg vil bare at alle skal være glade og ikke krangle. Og det er helt greit for meg å være Grønland, for vi kan ikke alle være Mexico.

Da vi har levert fra oss koffertene og gått gjennom sikkerhetskontrollen, dunker jeg av en eller annen grunn mamma i ryggen, noe som får henne til å gi meg et forferdet blikk.

«Ut på tur!» sier jeg litt for høyt. «Hellas! Cruise! Sol! Ferie! Ouzo! Olivener! Sånne småretter rullet i vinblader! Hellas, here we come!»

«Med den økonomien de har, vet vi ikke engang om minibankene vil fungere», svarer mamma.

Jeg ignorerer mammas kommentar.

«Bildene av cruiseskipet så helt fantastiske ut», fortsetter jeg mens vi vandrer gjennom høye Toblerone-berg og stabler av Biotherm bodylotion i taxfreebutikken. «To svømmebassenger, masse ulike restauranter, flere barer, elegante solsenger … Fartøyet beskrives som ‘splitter nytt, fresht og femstjerners’. Jeg. Gleder. Meg. Som. En. Unge.»

Det er første gang jeg drar på cruise. Det nærmeste jeg har kommet, var en natt på Trelleborg–Travemünde-ferjen, der det var en svak lukt av sigaretter på toalettet, og der kafeteriaen var full av polske lastebilsjåfører med triste øyne som satt og drakk litervis med melk. Men dette kommer til å bli noe helt annet. En ukes ren luksus i solen. For ikke å glemme det viktigste av alt: Vi må finne en kjæreste til mamma. Jo fortere jeg finner en kjæreste til henne, desto raskere kommer hun til å ha et nytt prosjekt å fokusere på og forhåpentligvis slutte å ringe meg hver dag. Noen ganger ringer hun til og med flere ganger om dagen, og alltid med litt søkte grunner, som «De serverer vel ikke bare sånn veganermat i Astrids barnehage? Barn trenger kjøtt!» eller «Man får nesten følelsen av at Kim Kardashian er stolt av den enorme baken sin». Eller smått forvirrende grunner som «Regnet utenfor høres rart ut i dag».

Mens vi venter ved gaten, er det til min lettelse en mengde ulike mennesker der, både gamle og unge. En kvinne med en skokk unger i ulike aldre er kledd i en posete grå onepiece.

«Skal det der være en slags pysj?» spør mamma og vender deretter blikket mot en av kvinnens døtre, som har på seg en minimal dongerishorts. «Det er september, og det var frost på bakken i dag morges!»

Jeg gjemmer ansiktet dypt i boken min og ber til gudene om at mamma ikke skal oppføre seg som Maggie Smith fra Downton Abbey resten av reisen. Et stykke unna legger ei lubben jente i tiårsalderen seg ned på gulvet og skroller på mobilen sin. Gulvet er synlig skittent.

«Jeg håper at hun ikke kommer til å besudle cruiset vårt», mumler mamma mens hun ser på jenta med oppsperrede øyne. Mamma har den vanen at hun alltid understreker ordene hun vil at omverdenen/jeg/Audrey skal forstå og fokusere på («Du må anstrenge deg litt mer.» «Kyllingen var litt kald.» «Synes du virkelig at grønt kler deg?»). En stor mann med barbert hode og en kvinne med platinablondt hår og høye hæler går forbi. Kvinnen bærer på flere Duty Free-poser, og mannen snakker høyt i mobiltelefonen sin.

«Jepp, så nå skal Linda og jeg leve la vida loca i en uke!» hører vi ham si mens han smiler fornøyd.

«Behøver virkelig alle å høre samtalen hans?» freser mamma.

Øynene mine blir plutselig større.

«Mamma! Vet du hvem den kvinnen er?!» utbryter jeg og nikker mot kvinnen med det platinablonde håret. «Det er Kos-og-Sjampis-Linda!»

«Hvem? sa du?»

«Kos-og-sjampis-Linda!» gjentar jeg. «Hun har en kjempekjent Instagram-konto og en blogg som heter ‘Kos og sjampis – lev Linda-livet’!»

En av mine hemmelige laster er å følge blogger og Instagram-kontoer skrevet av kvinner jeg rent teoretisk burde ha sett ned på som materialistiske antifeminister, men i hemmelighet fascineres av og kanskje også misunner en smule. I ‘Kos og sjampis – lev Linda-livet!’ (Følg det elleville, fantastiske livet mitt, fullt av baluba, barn, shopping og – selvfølgelig – masse luksus og sjampanje!) bruker Linda altfor mange utropstegn og smilefjes i tekstene sine og legger daglig ut 3–4 bilder av det glamorøse livet sitt eller av barna, men alltid med hovedvekt på hvor bra hun selv ser ut. Hun legger også stadig ut «inspirerende» sitater som alltid nevner lojalitet, vennlighet, hvor sterke/fantastiske kvinner er, hvor fantastiske hunder er eller sitater av Michelle Obama, Dalai Lama, prinsesse Diana, Beyoncé, Malala Yousafzai og Nelson Mandela – vanligvis under et bilde av Linda i bikini eller tettsittende treningstøy.

«En konto?» spør mamma.

«En Instagram-konto! Der Linda skriver om livet sitt og legger ut en masse bilder av seg og mannen sin og de tre barna deres. Så den mannen må være Hunken – mannen hennes, som hun aldri nevner ved navn.»

«Hvem skulle noensinne være interessert i å lese noe sånt?» spør mamma.

«Tenk om Linda og Hunken skal på samme cruise som oss?» mumler jeg mest for meg selv.

På flyet får vi vite at vi har gått glipp av sloten vår og nå må vente en time til på rullebanen. Stemningen på flyet blir straks villere og mer opprørsk, og besetningen, som allerede ser trøtte ut, klistrer på seg noen enda mer anstrengte smil. Flyvertinnene tilbyr alle barna muligheten til å besøke cockpiten – et tilbud tre menn i femtiårsalderen øyeblikkelig takker ja til med stor begeistring.

Selv om det nesten er umulig å finne en behagelig sittestilling i det trange flysetet, slapper jeg av, siden det er fantastisk bare å kunne sitte og ikke måtte gjøre noen ting. Med en fireåring og en sjuåring får jeg aldri et øyeblikks fred hjemme. Som en hai må jeg stadig holde meg i bevegelse, for hvis jeg setter meg i sofaen for å lese, eller til og med bare stopper opp i ett sekund, fornemmer barna det øyeblikkelig med sin interne, usvikelige mammaradar og graviterer mot meg med spørsmål som: «Mamma, hva gjør du? Mamma, hvor har slanger rumpehull? Mamma, skal vi leke politi og røver? Mamma, hvordan vokser øyne? Mamma, skal vi leke med Lego? Mamma, hvorfor sier man ‘hei’? Mamma, skal vi lage slim? Mamma, hvorfor begynner alltid Lego-katalogen med Duplo? Mamma, skal vi bygge en hytte? Mamma, hvem skrev den første boken? Mamma, hvorfor sitter du her? Mamma, hvorfor er elefanter store? Mamma, hva heter filmen Titanic? Mamma, har du ryddet ferdig? Mamma, hvorfor finnes det ikke levende stekepanner? Mamma? Mamma, mamma, mamma …» Den enkleste løsningen er rett og slett å forflytte seg robotaktig fra rom til rom for å plukke opp leker, brette sammen klær, støvsuge, rydde bort sko, gå ut med søpla, feie bort smuler, samle sammen sokker som ligger på gulvet, brette klesvasken, lage mat, re opp senger, mate Ziggy, tømme Ziggys kattetoalett, ignorere Ziggys iskalde, hatefulle blikk, skrive handlelister, rette på putene på sofaen og ta inn/ut oppvasken fra oppvaskmaskinen helt til barna er gamle nok å flytte hjemmefra. «Mamma» burde være et verb, som i: «På lørdag var vi både i svømmehallen og på lekeplassen før vi bakte syltetøykaker og laget figurer av toalettruller hjemme. Fy faen, som jeg mammet!» eller: «Jeg mammet helt elendig i går siden jeg var så trøtt og irritert etter jobben.» Hele tiden må jeg være alles heiagjengleder og konstante tilskuer («Se, mamma, se!») mens ingen noen gang gir meg ros for jobben jeg gjør. Eller overhodet ser ut til å legge merke til det.

Dessuten skal det bli veldig deilig å være borte fra Greger. Greger med det dumme navnet sitt, som ikke engang passer ham! I ti år nå har vi vært gift, og i det siste har han vært så irriterende at jeg stadig fantaserer om å knuse en tallerken på hodet hans og forestiller meg den tilfredsstillende lyden av porselen som går i tusen knas. Og det verste er at han ikke engang har gjort noe forferdelig som å slå meg eller være utro (om han bare hadde vært det!), men det er bare som om vi er blitt så lei av hverandre at vi ikke orker å være i samme rom lenger. Greger med de stadige utlegningene sine for barna over middagsbordet, mens det eneste jeg vil skrike over den panerte fisken, er: «De er fire og sju år gamle: DE BRYR SEG IKKE OM HVORFOR FOLKEFORBUNDET GIKK I OPPLØSNING ALLEREDE PÅ BEGYNNELSEN AV TRETTITALLET! SLUTT Å SNAKKE! SLUTT Å SNAKKE! SLUTT Å SNAKKE!» Men i stedet tar jeg bare bitte små biter av fisken, stirrer ned i tallerkenen og prøver å huske å puste helt til den kvernende stemmen hans endelig gir seg. Og smile når barna spør meg om noe.

Men det beste er likevel å være borte fra Zvinks og adm.dir. Nils, som på fullt alvor i går spurte meg om dette var en «jobbreise» eller en «reisereise». Da jeg svarte at det var en «reisereise», spurte Nils: «Men du kommer vel til å være tilgjengelig for å svare på spørsmål og sånt mens du er borte?», noe som fikk meg til å ville skrike at grunnideen med en ferie var å ikke måtte jobbe (hm, denne tendensen til å ville skrike er nok et tegn på at jeg virkelig trenger en ferie). Men å ikke ville arbeide døgnet rundt for Zvinks, er fullstendig ubegripelig for Nils, som startet prosjektet for åtte år siden og som alltid er koblet på som en blond, bebrillet cyborg. Selv har jeg jobbet i Zvinks i over et år, men er fremdeles litt usikker på hva vi egentlig driver med, bortsett fra å prøve å være supertrendy og woke. Offisielt er firmaet en skybasert teknologiplattform hvis motto er «Zvinks: tett på varemerket ditt, raskt», som ikke bare er uforståelig og pinlig klønete, men også har et påheng like slagkraftig som en blindtarm. Jeg er ansvarlig for forretningsutvikling i Norden, Tyrkia og alle tidligere sovjetrepublikker, siden ingen andre ville jobbe med dem, og for å bli ansatt, måtte jeg ha ikke mindre enn fem intervjuer for å se om personligheten min «matchet» Zvinks personlighet, som om vi skulle begynne å date. Og i stedet for å få spørsmål om hva styrkene mine var eller hvor jeg så meg selv om fem år, ble jeg bedt om å fortelle noe «sprøtt» om meg selv og å svare på spørsmålet om hvor mange tennisballer man kan få plass til i et fly.

Den første dagen min på Zvinks fikk jeg en velkomstgave av Nils i form av et gavekort som opplyste om at de hadde adoptert en geit i Etiopia i mitt navn. «Velkommen til familien», sa Nils med tårer i øynene og klemte meg så hardt at det var som om jeg hadde kommet til Waco, Texas, i stedet for til Västra hamnen i Malmö.

På Zvinks har vi heller ikke kunder eller klienter, men «partnere», og alle er alltid kledd i jeans, joggesko og Patagonia-fleecegensere, til og med Nils, som er sjefen.

Alle – inkludert Nils – er yngre enn meg og bruker altfor mange utropstegn i e-postene sine – eller når vi bruker Slack, e-post er jo gårsdagens teknologi – og prøver hele tiden å være så spøkefulle som mulig. Så snart det skjer noe stort i verdensnyhetene, er det nesten en konkurranse om hvem som raskest kan legge ut den morsomste og mest relevante gifen på Slack. Nils begynner alltid meldingene sine til oss med «Hei alle vakre mennesker» og peprer alle positive nyheter med «sykt bra». Hver uke tvinges vi til å gjøre ting som å kle oss ut som yndlingskarakterene våre i Harry Potter eller ha en GUAC OFF, der alle skal ta med hjemmelaget guacamole som vi så skal smake og sette karakter på før alt legges ut på sosiale medier for å vise hvor «gærne» vi er og hvor «sykt fett» vi har det på Zvinks. Hver dag mellom 12 og 13 må vi også spise lunsj sammen i kjøkkenområdet, og på fredagsmorgener har vi alltid en glutenfri eller vegansk buffé, eller – når vi skal være ekstra «gærne» – bare oster (for «Når kan man noensinne spise for mye ost?» som Nils uttrykker det). En gang i måneden legger de ut små, grønne gulvtepper og hindre over hele kontoret, og vi tvinges til å ha en minigolfturnering. Som regel har jeg mest lyst til å gjemme meg i skapet, men dessverre har vi ingen skap på jobben, siden Zvinks bare tror på åpne kontorlandskaper malt i primærfarger. Zvinks får meg ofte til å føle meg veldig, veldig trøtt og veldig, veldig gammel.

Endelig har det gått en time, flyet får lov til å lette, og den tre timer lange flyturen til Korfu kan begynne. Mamma bestiller hver vår vodka tonic til oss, og vi fortsetter å lese. Etter en stund gir kapteinen sin vanlige informasjon over høyttalerne.

«Vi skal fly over Vest-Tyskland, senere over Østerrike, det tidligere Jugoslavia og til slutt over albansk luftrom», meddeler han.

«Jeg visste ikke at Vest-Tyskland fremdeles eksisterte», kommenterer mamma uten å fjerne blikket fra avisen sin.

En halvtime før vi lander, blir stemningen på flyet enda mer løssluppen, som en forberedelse på ferien. Alle begynner å snakke høyere og vandrer rundt. Besetningen har for lengst gitt opp å prøve å smile og ser ut til å telle minuttene inni seg til alle passasjerene har forsvunnet. Den fregnete mannlige stewarden med rødt hår gratulerer «Emma som fyller 20» over høyttalerne, og det dannes en lang kø til toalettene. Jeg begynner å snakke med jenta som sitter ved siden av oss og finner ut at hun er del av bursdagsbarnet Emmas reisefølge, som skal til Korfu i en uke.

«Jeg jobber som flyvertinne», sier hun. «Så det er så deilig å slippe å gjøre noe for en gangs skyld.»

«Jobber du for dette flyselskapet?»

«Nei, jeg jobber for et annet», sier jenta og nikker mot stewarden med det røde håret. «Denne gjengen får mye bedre betalt enn oss. Og flyene deres er mye finere.»

«Liker du det?» spør jeg.

Jenta rister på hodet.

«Man er bare en oppdollet servitør», svarer hun.

«Eller død», skyter mamma inn. Det er det første hun har sagt på en time. «Hvis det skjer en flyulykke. Du valgte feil yrke.»

«Ja, det gjorde jeg nok», sier jenta og ser genuint motløs ut.

Mamma har ofte den effekten på mennesker. Hele livet har hun alltid sagt akkurat det hun mener, og hun betrakter «ærligheten» sin som en dyd – som mennesker som ikke har noe imot å stadig fornærme andre, gjerne gjør for å forsvare sin oppførsel. «Hvorfor skal jeg tie, hvis jeg bare sier sannheten?» pleier mamma alltid å si, noe som vanligvis får meg til å svare: «Fordi du akkurat fikk en seksåring til å gråte ved å si at han aldri vil bli den neste Zlatan. Kanskje han blir det! Tross klumpfoten!»

«Kan du ikke fortelle meg noen flyvertinnehemmeligheter?» spør jeg for å få jenta til å glemme mammas kommentar.

Jenta virker straks mindre lei seg og tar en slurk til fra plastglasset sitt med øl.

«OK», begynner hun. «Drikk aldri kaffen som serveres på fly, for kannene blir aldri vasket. Når vi vil få alle passasjerene til å sove, skrur vi opp varmen. Ha aldri sex på toalettet, for de er virkelig skitne. Og jeg personlig ville aldri ha spist maten vi serverer. Og vi misliker vanligvis alle passasjerene.»

«Har folk virkelig sex på toalettene?» spør jeg.

Jenta nikker og himler med øynene.

«Ja, og de er alltid dumme nok til å innbille seg at vi ikke vet hva de holder på med. Hadde de bare visst hvor lett det er å åpne døren fra utsiden … Reiser du med moren din?»

Jenta nikker mot mamma, som nå har lagt ned avisen sin, lukket øynene og lent hodet mot setet. Jeg nikker og smiler, som om det er helt normalt for meg å dra på ferie med mamma, når sannheten er den at dette er første gang noensinne at vi reiser sammen, bare oss to. Og at magen min har vært en knute av nervøsitet de to siste dagene ved tanken på uken vi har i vente.

«Så søtt», sier hun.

«Ja», svarer jeg og smiler, selv om jeg ikke er sikker på at det er det rette svaret.

«Jeg ville aldri ha reist med min mor», sier jenta og skjærer en forferdet grimase. «Vi ville bare ha kranglet hele tiden. Men dere to er sikkert bestevenninner hvis dere klarer å reise sammen.»

Jeg fortsetter å smile for å slippe å si noe, selv om jeg kjenner at det begynner å verke i munnvikene.

«Dere er vel sånne som forteller hverandre alt», fortsetter hun.

Igjen smiler jeg bare for ikke å måtte svare på spørsmålet, og tenker at hvis man med «forteller hverandre alt» mener å lese dagboken min i smug selv om den hadde lås og det sto «Adgang forbudt» på forsiden, så jo da. Og så klaget mamma likevel over at dagboken min var kjedelig, siden den bare inneholdt endeløse lister over hvem som var penest og styggest i klassen, hvor slitsom søsteren min var og hvor mye jeg ønsket meg en trampoline.

Da jeg var ni, var svaret på alle bekymringene mine å få en trampoline. Med en trampoline ville Audrey aldri ha vært Satans yngel som barn. Med en trampoline ville mamma aldri ha tvunget meg til å prøvespille for den August Strindberg-filmen, meldt meg inn i Den kongelige svenske ballettskolen som barn eller tvunget meg til å lese diktet mitt om smeltende snømenn høyt for nobelprisvinneren Tomas Tranströmer den gangen vi så ham på Arlanda. Med en trampoline ville jeg også ha forstått at ingen noensinne ville ha akseptert et forhold mellom ei ni år gammel jente (jeg) og en voksen Patrick Swayze. Med en trampoline ville jeg ha hopphopp-hoppet meg selv til lykke. Men jeg fikk aldri en, siden mamma sa at jeg bare ville brekke armen.

Like før vi lander, minner en av flyvertinnene om at vi ikke skal glemme å sjekke setelommen foran oss før vi forlater flyet.

«Dere ville blitt overrasket over hvor mye vi finner der. Og vi kommer til å legge alt igjen på Korfu», legger hun truende til.

For sikkerhets skyld dobbeltsjekker jeg at vi ikke har etterlatt noe i setelommen. Og i mørket lander vi deretter i Hellas.