Bjørn Andreas Bull-Hansen

JOMSVIKING

Valravn

Til F., P. og C.

Jeg kan høre hovslagene. To hester. De springer gjennom skogen. Forbi de eldgamle barlindene, over åskammen hvorfra du kan se festningen der Knut holdt seg om somrene. De lyder på åkerveien, hovslagene. De lyder på tunet.

Ennå er det kun i drømme jeg hører dem, før søvnen driver vekk og jeg igjen våkner til i denne gamle, vonde kroppen, så herjet av vintre og ufred. Ennå er ikke tiden kommet. Enda en stund skal jeg vente.

Så kommer drengen og hjelper meg på bena. Jeg får sko på, varm saueull mot de giktbrudne føttene mine. Jeg blir svøpt i vinterkappen min og hjelpes til bordet. Godt steller de med meg, de unge. Og jeg sier kanskje noen ord om den gangen jeg regjerte i Viken, den gangen menn kalte meg jarl. Jeg mumler kan hende om den gangen jeg var konge.

Jeg spiser grøten de setter på bordet. Jeg drikker ølet i kruset. Jeg får så boken lagt foran meg. Igjen skal jeg skrive. Igjen skal jeg minnes. Tiden før denne. Tiden da det fortsatt fantes menn som nektet å knele for kristenkongene og Hvite-Krist. Ord om min bror skal jeg skrive. Ord om mine sønner. Og ord om henne jeg elsket så inderlig.

1

Bud om giftermål

Det sies at en vandrer kom til Jomsborg ved juletider i det året da Torstein Herse vendte hjem fra tokt i Viken. En gammel mann var han, men høyreist og langhåret som en ung kriger. Han sto ved ildgropen i høvdingens hall og skulte ned i glørne med sitt ene øye, og snakket så om den hvite guden, han konger støper gullkors for. Skarpe skulle vi holde økser og sverd, raskt skulle vi holde sinnet. Høvdinger gjorde klokt i å holde hird, og fedre var vise om de holdt sønnene sine hos seg. I to år skulle vi kjenne fred, vi jomsvikinger. Det ville være gode år for oss, og vi skulle nyte dem som vi nøt vårsolen mot fjeset eller en kvinnes kjærtegn mot huden. For etter de to årene skulle ulvene igjen ule, øksene skulle atter tørste og skipsbaugene våre skulle på nytt hamre bølger.

Min venn Ogga Bek sto hos meg den kvelden, og han var fullstendig taus mens den gamle talte. Så var mennene og sønnene mine. Sigrid var den eneste som våget å tale til den gamle, enøyde. Hun bød ham vin, og den gamle takket, men svarte så at han heller drakk mjød med oss. «Det synes meg at her er menn som lengter etter den lengste hallen,» sa han. «Og der er det sannelig mjød karene drikker.»

Så det ble skjenket mjød til den gamle, og han drakk kruset tomt og takket. Deretter trakk han hetten over hodet og gikk ut, og Valp kom bort til høvdingsetet og mumlet at han var vel gått for å late vannet, gamle folk måtte jo ofte det. Men den gamle, enøyde kom ikke inn igjen, og nattevaktene kunne fortelle at han hadde tatt til venstre utenfor porten og fulgt stien bortover høydedraget.

Ogga talte selvsagt til meg om dette dagen etter. Ulfhednaren var viss på at det var selveste Allfader som hadde besøkt oss. Jeg hadde sønnene mine hos meg den morgenen, vi sto på tunet og skjøt på en halmball. Jeg ba Ogga ta med seg en kagge med vin og gjøre blot ute i skogshovet, og tenkte at det var best å ikke si ham imot. Bjørnar spurte meg om dette, og jeg svarte som sant var at jeg hadde vanskelig for å tro at selveste Kampfar hadde kommet og gjestet oss der i hallen. Dessuten ville vel enhver enøyd gamling forsøke å la folk tenke slik, da vanket det nok både god drikke og nok av mat hvor enn han dro. Og etter hvert glemte jeg det hele bort, for nå var dagene korte og kveldene inne i hallen desto lengre, og der var godt med øl i krusene og gode venner rundt bordene. Sigrid rådet meg til å kalle både storbønder og kjøpmenn til julefeiringen, for min bror hadde nok vært hardere med dem enn han hadde trengt å være. Om jeg nå skulle råde i Jomsborg helt frem til våren, gjorde jeg klokt i å gjøre wolinerne til lags.

Så jeg skrev ned noen ord som Sigrid mente jeg burde få sendt ut, og Ulf og Valp ble rodd opp elven og gikk inn blant husene der og leste kunngjøringen min for folket. Den som hadde betalt mer enn en neve sølv i skatt til Jomsborg det året, skulle få sitte til bords hos oss og ete og drikke og overvære blotet.

Vi våknet til snø morgenen etter. Været hadde drevet inn med nordavinden og lagt et nevedypt lag på hustakene og tunene. Vi kløv opp på palisaden og speidet ut over skogen og jordene på den andre siden av elven, der wolinernes sauer klumpet seg sammen og gikk i ett med den snødekte beitemarken. Jeg så ned på skipene som lå fortøyd oppover i elven, med baugen inn mot bryggen de fleste, og med ankerlinen ut akter. Det kom røyk ut blant et par av dekksteltene, det var noen knarrer med saksiske kjøpmenn om bord. De fyrte nok godt i ildpannene nå, og forbannet været.

Så red vi ut, vi karene. Det er noe menn ofte gjør når den første snøen har lagt seg. Da er skogen så underlig stille, og forfedre og guder synes å være nærmere enn ellers. Winabave var med meg, og Ulf Røde, Ogga Bek og Valp. Og jeg hadde selvsagt sønnene mine med, de var jo som voksne menn å regne nå. Vi fulgte åskammen sørover og kom ned i åshelningen ved vannet, og der satt vi en stund i salen mens vi øynet blotplassen. Valp ville vite om vi også skulle blote, slik Ogga hadde gjort. Vi kunne jo alle se blodfatet ved Allfaders gudestokk, det var renslikket. Vi så den grå fliken Ogga hadde surret rundt livet til den enøyde, det var en fingerbredd med ulvepels. Underlige blotoffer syntes det meg, men så var han jo også en underlig mann, ulfhednaren. Enøyd var han også blitt, som Allfader. Et spyd tok det ene øyet hans. Et blotoffer, kalte Ogga det, om han ble spurt. Et blotoffer for Kampfar.

Vi blotet ikke den dagen. Det skulle blotes nok i dagene vi hadde foran oss. Vi red til sørspissen av odden, og der steg vi ned fra hesteryggen og skuet ut over innsjøen. Fremfor oss stakk skakke tømmerstokker opp av vannet, og fremdeles kunne du se husmøner like i vannskorpen. Dette var den sunkne halvøya, der bror min og jeg tjente da vi var ungdommer. Sigvalde flyttet Jomsborg opp på høyden, et klokt valg var det.

I dagene deretter ble det gjort klart til gjestebud. Det syntes oss jomsvikinger best å begynne gildet tidligst av alle folk der omkring, og avslutte det senest. Valp og jeg så til at det ble rodd inn øltønner fra Wolin, og vi kjøpte også godt med både mjød og vin. Mjød kjøpte vi også fra de saksiske kjøpmennene, det var det de var kommet for å selge. De visste at mjød var en vare du ville få godt betalt for, om du seilte østover og bød den frem for høvdinger og storbønder på denne tiden av året, når mjødtønnene som regel var drukket tomme. Ulf Røde snakket med dem om hva som foregikk i England, og kunne fortelle meg at Uhtred var blitt myrdet, men Eirik Jarl hadde straks grepet hele Northumbria og lagt det under sitt jarlestyre, visstnok med Knuts velsignelse. Knut selv hadde for øvrig nå både adelen og presteskapet med seg og han hadde enten tvunget sine fiender blant sakseradelen til taushet eller fått dem drept. Han hadde giftet seg med Emma, Ethelreds enke, og holdt seg mye i traktene sør for Lundenborg, og han delte ut land til trofaste menn og var godt likt blant mange av sakserne. Biskop Wulfstan i Jorvik hadde sendt ut en kunngjøring om at alt folk skulle bøye kne for Knut Sveinsson og Emma, og at det var Hvite-Krists vilje at han skulle regjere over alt engelsk land, og over Jylland, de danske øyene, Skåne og alt av norsk kyst og innland med. Dette siste rådførte jeg meg med Sigrid om. Hvis det var slik at presteskapet i England ville ha Knut som konge over norsk land også, hva så med Olav Digre? Burde jeg la de to føre hærene sine mot hverandre og håpe at de slo hverandre i hjel? Eller ville Knut, som uten tvil var langt mektigere enn Olav, gripe Viken også, og forsøke å drive Bjørn og meg derfra? Vi hadde Olavs slagsbror Rane som gissel oppe i Skiringssalen, og så lenge han satt der under min brors blikk, ville Olav trolig la Viken være. Knut trengte derimot ikke å ta slike hensyn.

«Til våren seiler du nordover,» sa hun. «Da skal du snakke med bror din om dette. Men jeg kjenner deg, Torstein. Hold tankene dine opptatt. Ellers vil bekymringene gnage på deg.»

Hun kjente meg godt, vakre Sigrid. Mine sønners mor, min hugs kvinne, ved henne hadde åsynjene sittet og sunget sykdom og svakhet inn i mørket og ned i molden. Hun var igjen sterk, Sigrid. Og jeg takket mine guder for det. Jeg hadde lovet henne all den rikdom som hun noensinne kunne ønske seg og nøkler til Vingulmorks gildeste hall. Jeg var jarl nå, og alt mitt land skulle være hennes når hun satt gammel og gråhåret og jeg hadde reist til far i Valhall. Hun skulle regjere over det landet med Ravntor og Bjørnar, og om det var slik at jeg fikk leve lenger enn jeg forventet, skulle jeg dele landet vårt opp mellom våre sønner og deres sønner. For det har jeg hørt, at ingen større glede kan en mann kjenne, enn når han, gammel av år, gir styret over landet sitt til ætten. Men ennå var jeg ikke blitt grå i håret, skjønt skjegget var begynt å bli noe spettet. Fortsatt hadde jeg all min ungdoms kraft, selv om jeg trakk på benet og selv om jeg knapt var en ung mann lenger, tre ganger ti og seks vintre hadde jeg sett, om jeg regnet rett.

Vi drakk Ylirs første skål på årets korteste dag. Det var tidlig, ennå var det lenge til vinterblot og julefeiring. Men jeg syntes det var best slik. Vi hadde de saksiske kjøpmennene i hallen, og Ulf oversatte for oss andre om et voldsomt uvær som hadde rammet avlingene i Northumbria, men Eirik Jarl hadde fått korn seilt inn fra Trøndelag og gitt det til folket der.

*

De saksiske kjøpmennene ble hos oss julen over. Det kom også en volve opp fra de vendiske skogene, og hun var en vakker kvinne, synes jeg å huske. Hun lå med noen av karene i Torleif Skalds langhus, men dette ble det først snakket om lenge etter, og til meg tiet mennene som regel om slikt. Jeg hadde innført den gamle loven om at ingen jomsviking skulle ha kvinnen sin i hus der i Jomsborg, men gjorde et unntak for dem som var håndfestet eller hadde barn sammen. Under Vagn hadde det også blitt tatt inn menn som var yngre enn atten vintre, noe jeg ikke lenger tillot. Det ble mumlet surt i krokene da jeg fremsa den loven, for mange av karene hadde både yngre brødre og sønner de gjerne ville ha inn i brorskapet. Men jeg gjorde også prøvelsene hardere. En pil tok jeg i armen den gangen Bjørn og jeg lot oss prøves for opptak, og selv om jeg ikke krevde like stort offer fra de som ville prøve seg, var testene nå så harde at bare de dyktigste og djerveste besto. Jeg lot dem løpe fra havneplassen og opp bakken til festningsporten i brynje og med klubbe og eikeskjold, og der måtte de forsvare seg mot to menn med kjepper. Så fikk de stå på tunet mens noen av karene red rakt på dem, og om de vek idet hestene fór forbi, ble det ikke jomsvikinger av dem. De fikk bryte med leiksvennene våre, og om de besto disse prøvelsene, måtte de først fornekte Hvite-Krist før jeg lot dem sitte ved langbordene våre. De fikk tjene blant oss inntil månen hadde stått full tre ganger. Om de da hadde vist seg dugelige, skålte vi for dem og kalte dem brødre.

Det kom menn til oss og ba om å få bli brødre også under Ylir, og jeg så til at de ble satt til prøvelsene. Men mest var det nå juleblotet jeg hadde i sinne. Jeg tenkte slik at det ville være klokt å la det gildet bli så storslagent at det gikk gjetord om det både ned i vendernes land og opp i de danske farvannene. Mest ville jeg at selveste paven i Roma skulle få høre om det, for vi hadde hørt at vi var som en torn i siden på ham, vi jomsvikinger. Herfra ble munker jaget, og her fikk menn blote til de gamle og ekte gudene uten fare for straff fra kristenkonger. Vi hadde tjent Svein Tjugeskjegg, som paven visstnok hadde hatt mye imot, særlig fordi han var av den gamle troen. Og vi nektet å tjene Knut, som hadde gått imot farens vilje og latt seg døpe. Jeg sendte en knarr ned elven, den som renner sørover og inn i vendernes land, og karene fikk stanse ved landsbyene og gårdene og kalle det som fantes av kvedere og strengespillere til gildet, de skulle få rikelig betalt.

Og karene mine skuffet ikke. De kom opp elven igjen med en god sønnavind i seilet, og om bord hadde de tre kvedere, alle daner. De hadde fire unge kvinner som skulle danse for oss, og kvinnene kunne fortelle at de kom like fra keiser Henriks hoff. Det var også en skriftlærd som allerede den første kvelden etter ankomsten djervt stilte seg fremfor høvdingsetene der Sigrid og jeg satt. «Du er Torstein Jarl,» sa han. «Han de kalte Torstein Herse før. Du er en stor mann, sies det. Jeg tenker at en stor mann som deg, en høvding og kriger som det tales om med ærefrykt, har digre dåder fremfor seg. Du vil trenge en skriftfører.» Han var en mager og noe lutrygget mann med et digert, flettet skjegg, og han talte til oss på et fint danemål, selv om jeg kunne ane at dette var en skåne, for han hadde den dreien på ordene. Jeg spurte ham om han trodde det var slik at jeg, kriger og jomsviking som jeg var, ikke selv var lærd i skrift. Dette gjorde ham noe usikker, han så omkring seg, på karene som satt ved langbordene, og på bikkjene som snuste på broken og koften hans, slik de gjorde med alle som gjestet oss der i hallen. «Jeg har hørt at du er en svært vis mann,» sa den skriftlærde da. «Det sies at vettet ditt er like skarpt som øksen din, og at du skal nordover til våren for å regjere over Viken. Om det vil jeg gjerne kvede ord, og skrive dem ned også, om du lar meg.»

Det var et svar jeg likte. Jeg ba ham si oss navnet sitt, og han sa at han het Kalv Hvite, og at han skulle stå fast i skjoldborgen om han klarte prøvelsene, og han skulle ikke be om annen betaling enn mat og øl.

Kalv Hvite ble prøvet dagen deretter, og han viste seg både sterk bak skjoldet og fast da hestene red forbi. Han ba om et spyd, og et spyd ble han rakt, hvorpå han kastet det like i halmballen på tunet, og det helt fra skytterplassen, der vi sto når vi skjøt piler; ikke mange menn var så harde i spydkastet eller så treffsikre. Han ble tatt inn til tjeneste og skulle få prøve seg som jomsviking, men jeg visste allerede da at han ville vise seg både dugelig og nyttig. Ikke bare virket han å være en god kriger, men om sant skulle sies, trengte jeg en skriftfører. Ord kunne jeg føre selv, og jeg gjorde det stadig, men det ble mest nedtegnelser om skattesølv og kornsekker, skjønt jeg rotet det til med opptellingene og glemte stadig å føre ord og tall om slikt jeg burde holde rede på. Sigrid hadde derfor tatt til å hjelpe meg med slikt, men verken hun eller jeg var noen skald. Og jeg tenkte slik at det ville gjøre meg godt om jeg hadde noen som kunne kvede store ord om bragdene mine.

Julefeiringen ble gild det året, og Kalv Hvite kvad om gjestfriheten min i hallen. Han kvad om mine evner som kriger og rytter, som bueskytter og sjøfarer, og la til noen ord om at ingen kunne slå meg i bordspill, men det siste var en løgn, og fikk flere av karene til å kremte, og de djerveste av dem stakk hodene sammen og mumlet om at jeg var hard å stå mot på slagmarken, men verken terninger eller Kongens bord var jeg særlig god i. Dette ville forarget andre stormenn, men jeg brydde meg lite. Spill hadde aldri ligget for meg, jeg fikk meg ikke til å sette tankene til det. Stadig var det annet hugen min fór til. Da flesket ble stukket på spidd og satt over ildgropen, og juleølet ble skjenket den kvelden, var tankene mine allerede om det våren skulle bringe. Jeg skulle reise til broren min i Skiringssalen, og han ville så reise hit. Han var den rettmessige høvdingen av Jomsborg. Mitt rike var Vingulmork. Sammen med Toke Herse skulle jeg holde oppsyn over kysten der, og særlig leden inn der Olav hadde hatt skipene sine. Han måtte ikke få gå inn den elven igjen. Jeg tenkte også å sende menn opp i innlandet, opp til Ring og Rørek, og tilby dem husly og beskyttelse hos meg på jarlegården. Men før det måtte en ny jarlegård bygges.

Da hornet mitt ble fylt, løftet jeg det og skålte for Allfader og for Ylir, og for alle dem som skulle sittet der med oss. Jeg drakk dypt og lenge, i håp om at ølet skulle stilne tankene en stund. Og kanskje drakk jeg for raskt, eller så var ølet blitt brygget sterkere enn jeg hadde regnet med, for allerede den første kvelden av julefeiringen ble jeg drukken. Jeg husker at jeg ble sittende i høvdingsetet, og jeg husker hånden til Sigrid på min, og jeg husker strengeleiken, skrålet fra karene og kvinnenes latter. Så må jeg ha sovnet der i setet, for det siste jeg husker, er at jeg sto på den endeløse sandstranden nord for gressvollene, der Østersjøen møter Jomsborgs nordligste marker. Mektige langskip stanget mot det arge havet, og hornene varslet.

Julefeiringen i Jomsborg det året skulle pågå i over tretti dager. Dette var lenge nok til at en mann kunne seile derfra til England eller til Valland, eller opp til høvdingene og hersene i Norge, og fortelle om det, og de kunne reise tilbake og sette seg i hallen før den siste juleskålen var drukket. Vi fikk derfor mange gjester mot slutten av feiringen, og de kunne berette mye nyttig om både jarler og konger og folk vidt omkring. Jeg kalte dem alle opp fremfor meg i hallen og fortalte at jomsvikingene var mektigere enn noensinne, og at den som la seg ut med oss, var uklok. Jeg minnet dem også om at den som brakte meg Olav Digres hode, skulle bli belønnet med et langskip, og i langskipet ville det stå åtte kister fylt med kappsølv. Dette var noe Sigrid hadde rådet meg til å si. Jeg var stolt, kanskje stoltere enn jeg hadde godt av, og hadde jo lovet at Olav skulle falle for min hånd. Men Sigrid mente det ikke ville falle vanære over meg hvis en annen sendte ham til Hels haller for meg.

Men ingen kom bærende på Olavs hode. Og selv om brageskålene den julen var djerve og det var mange som lovte å kappe hodet av Olav for meg, fikk Ylirs måne blekne og snøen fikk falle over Jomsborgs haller og på langskipenes dekk. Da mildvær kom drivende opp fra sør og elveisen brøt opp, la de sjøfarende gjestene ut, og venderne trakk ned elven, og ståket i høvdinghallen stilnet. Så kom det atter kaldere vær, vinteren la seg over Vendland og isen stengte innløpet fra havet.

En hard vinter ble det. Den syntes meg mørkere enn vanlig, og jeg slet med svartsinn. Ofte savnet jeg Halvor, for han visste alltid å finne ord som trakk meg ut av dysterheten. Men Halvor satt i Allfaders hall, og verken Ogga Bek eller den nyankomne Kalv Hvite hadde Halvors talegaver, mente jeg. Ord hadde de nok av, og ofte sto de ved ildgropen og berettet om Odins sønner, og om Åsa-Tors bragder. Ogga Bek hadde også kunnskap om både vetter og svartalver, og kunne fortelle oss mye om skyggeverdenen, der slikt holdt til. Dette gjorde meg ikke særlig godt, om sant skal sies. Hugen min burde heller vært om mildere og lysere ting, syntes Sigrid.

Hun hadde rett i det. Men våren kom det året også. Og igjen tok mild vind til å blåse i bøketrærne bakenfor festningen, men ikke før vinteren hadde tatt ifra meg et liv. Hutten ble syk etter julefeiringen, og vi trodde først han ikke hadde tålt all etingen og drikkingen, men den gamle skotten måtte legges under både tepper og skinnfeller, og der ble han liggende i en hel månetid, han var bare oppe for å kreke seg ut til møkkaskjulet når han måtte. Ogga så til ham, han var jo seidmann. Jeg kalte også en seidmann fra Wolin til oss, men ingen kunne hjelpe den gamle læremesteren min. Ogga hvisket meg at det var nok alderen som tynget, det var ingenting de kunne gjøre. En morgen lå Hutten død, og under teppene holdt han fortsatt et hardt grep om armstumpen sin, mest som han ville minne meg om hevnen jeg hadde lovet ham. For også den var Olav skyld i.

Vi seilte ut under den første vårmånen. Jeg ledet fem skip, og på hvert av dem var det femten gråskjegg og femten unge menn. Jeg lot de hardeste krigerne bli igjen i Jomsborg, i fall fiender skulle angripe mens vi var borte. Vi tok hundene til Bjørn om bord, for de var gode hunder og jeg tenkte at bror min savnet å ha dem hos seg. Det er blitt skrevet at jeg lot Ravntor råde i mitt sted, men det er en løgn. Det var Valp, jarlesønnen fra Orknøyene, som styrte Jomsborg da jeg seilte vekk, og han hadde ordre om å rådføre seg med Sigrid. Ravntor fikk samtidig sitt første oppdrag av meg. Han skulle dra sørover med noen menn og gjøre avtaler om hogst med bøndene der. Jeg ville ha rake stammer liggende klare når jeg kom tilbake, og jeg ville ha digre tønner med tjære kokt ned til bek. Bjørnar fikk også noe å se til mens jeg var borte. Han skulle holde oppsyn i skogen på åsryggen der festningen vår lå, hele veien fra den sunkne halvøya til Wolin, og sørge for at ingen hogde trær der. Jeg ba Winabave og noen andre karer om å ri med ham, og se til at han ikke røk uklar med noen, om det så skulle skje at en woliner våget seg inn i skogen vår med øks. Vel skulle vi trenge mye tømmer, men ikke skulle skogen på åsryggen hogges. Jeg var glad i den skogen, og red ofte der med sønnene mine.

Når jeg ikke tok guttene med meg på ferden, var det selvsagt fordi jeg forventet drap. Viken er diger, og selv om Bjørn nok hadde godt oppsyn med fjorden i nord, var det vanskelig å ha noen oversikt over skipsfarten lenger sør. Der gikk leden for den som ville raskt over fra Rygekongens område til det danske farvannet og elven som leder opp i sveenes land. Med god bør kunne du stå ut fra sørspissen av Norge og gå forbi nordspissen av Jylland på en natt. Jeg mistenkte Olav for å ha dratt til danekongen Harald Sveinsson for å knytte ham i felles forbund; Harald likte ikke broren Knut og ville nok se nytten i å ha Olav og hans folk på sin side. Hvorvidt det var best for oss om Harald var vår fiende eller frende, var jeg ikke helt sikker på. Men skatt og toll skulle han ikke få av oss. Om vi ble stanset med slikt krav, skulle han heller få strid.

Vi sto vest om Sjælland, hvor det er langt videre enn i sundet østenfor. Vi så ingen skip på sjøen den natten vi trakk forbi, og vi kom helt opp i Svolder før solen steg. Det trakk snø over havet den morgenen, men snart ble snøen til sludd og regn, og vinden døde deretter; mennene måtte trekke ut åremannskistene sine og ta til å ro.

Jeg hadde gode menn med meg på den ferden, og blant de beste var Ulf Røde og Ogga Bek. Om sakseren vil jeg si at han sto ikke tilbake for noen nordboer verken i strid eller ved årene, og de munkene som skrev at han forsøkte å vende broren min og meg til Hvite-Krist, lyver. Men munkene lyver om så mye. De løy vel om Ogga Bek også. Han ledet ulfhedinen, ulvekrigerne som nå kjempet for Jomsborg. Sjelden så du bedre og mer fryktløse menn på slagmarken eller når pilene regnet over skipsdekket. To av ulfhedinen hadde jeg tatt med meg, en nordlending kalt Tann og en gøte som kalte seg Ettalf på skjæret når fremmedfolk spurte om navnet hans. Dette hadde, ifølge Ettalf selv, å gjøre med at han en hel sommer levde på et skjær ved østkysten av Svealand. Far hans ble drept av kristenfolk, sa han, og selv ble han satt på skjæret for å sulte i hjel. Men han overlevde, og ble til slutt tatt om bord av noen trellhandlere, og trellbundet med jern om nakken ble han også. Men Ettalf drepte hele mannskapet den første natten, seilte skipet ut i Kattegat og derfra opp til Erling Skjalgsson, for Rygekongen var kjent for å gi treller frihet. Der fikk han halsringen av, og siden dro han nordover og tjente under Eirik Jarl, som selv var ulfhednar og holdt en ulfhedin i sin tjeneste. Der traff han også Ogga. Da Ogga, flere år senere, kalte ulfhedinen sammen for å hjelpe meg og Bjørn i kampen mot Olav og Rane, var Ettalf blant mennene som hørte ham.

Som sagt, jeg hadde gode og djerve menn med meg på den ferden. Ingen jarl kunne ønsket seg mer dugelige karer. Vi var raskt oppe i Viken og seilte først øst om Riseballene, øyene som ligger midtfjords og like vest for halvøya der Bjørn og jeg vokste opp. Like innenfor lå hersegården, eller det som var igjen av den. Jeg sto lenge på dekk og stirret, og jeg lot skipene føres ganske så nær land, for jeg trengte å vite om det nå var folk der. Men ikke hørte jeg stemmer, ingen klang fra ambolt lød. Og ikke luktet vi røyk fra ildsteder. Så vi vendte vestover, krysset fjorden og tok inn ved kaupangen. Raneskipet lå for anker der, digrere skeide så du sjelden. Langskipene lå fortøyd ved stokkbryggene innerst i viken. Bjørn, Frøydis, unge Sigvar og en håndfull menn sto på odden da vi la til. Bjørn var kledd i en rød brok og hadde en knelang, gul jakke med silkeslag, husker jeg. Frøydis var like gild, med en serk sydd inn i livet, slik at den ellers ranke kroppen hennes så langt mer kvinnelig ut enn jeg husket. Ravsmykker hang om nakken hennes og sølvspenner glimtet i forklebrystet.

Jeg slapp bikkjene til bror min i land. Det kom et smil over fjeset hans da, han rufset dem i pelsen og lo. Deretter fortalte jeg ham at Hutten var død. Bjørn tok seg til nakken da, han vugget på hodet. Det var ikke godt nytt, sa han. Men en trøst var det at den gamle fikk leve hos meg den siste tiden, i Jomsborg hadde han ikke manglet noe.

Bjørn lovte å skåle for den gamle skotten, og han ville utrope en skål for ham når Toke kom tilbake også. Toke Herse var i Grenland, han hadde begynt å kreve skatt fra de nordligste av gårdene der og var ofte i de traktene for å briske seg for bøndene og drikke med Arnur, som jeg hadde satt til å holde oppsyn med grenskene.

Da vi kom opp til hersehallen, åt vi stekt flesk, og skjenkesvennene bød oss øl. Bjørn viste meg kroken hvor gamle Rane satt; den gamle krigeren hadde trelljern om nakken og derfra gikk en lenke omkring en av bjelkene som støttet opp taket. Fjeset hans bar fortsatt arr etter slagene Ravntor ga ham. Han hadde en stol der i kroken, og skinnfeller og tepper var lagt på gulvet. Rane satt i stolen da vi kom, han hadde et stort trekrus i neven og drakk av det mens han øynet oss. Deretter hilste han meg. «Torstein Jarl, du kommer fra Jomsborg,» sa han, og jeg svarte at det gjorde jeg. «Din bror er en god mann,» sa han da. «Han lar meg ikke mangle noe, bortsett fra friheten min.»

Bjørn svarte ham ikke, men senere den kvelden fortalte han meg at Rane tilbød seg å tjene oss. Hvis vi bare tok trelljernet av ham, skulle han stå ved oss mot Olav. Bjørn sa det med et flir i munnviken, og vi drakk deretter gode skåler og åt oss mette, og Frøydis satt med oss og spurte om Sigrid og guttene mine, og jeg svarte at de alle hadde det godt.

Vi ble ikke lenge i Skiringssalen den våren. Bjørn hadde ord til meg morgenen etter ankomsten, vi satt ved ildgropen i Tokes hall og stirret i glørne. Bjørn hadde tenkt lenge og vel på avtalen vår, og om jeg ikke hadde noe imot det, skulle jeg styre i Jomsborg også den sommeren og høsten, vinteren og neste vår også. Olav hadde sendt bud og bedt Bjørn slippe Rane fri, men Bjørn hadde latt det skrives ord som budet fikk med seg til kristenkongen. Viken skulle være Torstein Jarls land, og der skulle verken munker eller Olavs skatteinnkrevere få seile, og ikke skulle han sende ʻgjestene’ sine hitover, og ikke stridsmenn heller. Vi skulle råde over alt land en dags ritt fra kysten og ha enerett til å kreve skatt fra både Skiringssalen, Tønsberg og alle de andre handelsstedene, samt på gårdene. Det var min brors krav. «Jeg fikk det skrevet ned at jomsvikingene vil herje alt norsk farvann om han ikke lar Viken være. Og vi vil gjøre det med Ranes hode naglet til masten på skipet vi stjal fra ham. De ordene fikk sendebudet med seg. Det er alt. Siden har vi ikke sett noe til olavsmenns skip.»

Bjørn trengte ikke si mer. Jeg forsto hva han tenkte. Jeg hadde et voldsomt agg mot Olav, og jeg hadde hevnplikt. Jeg tok også lettere til sinne enn bror min, og den gangen jeg satt som herse på den andre siden av fjorden, ble jeg kjent for å gi munker både knyttneven og et spark bak. Kanskje var det slik at menn av min sort egnet seg bedre i Jomsborg enn i Viken.

Jeg svarte Bjørn at jeg ville dra tilbake til Jomsborg og bruke sommeren på å tenke. Jeg ville jo gjerne kjennes som jarl av Vingulmork, og helst hele Viken også. Bjørn nikket til det, og bød meg god ferd.

Det sies at om du treffer en god mann, skal du gi ham gaver og gjøre ham til frende, for gode menn er sjeldne. Jeg hadde gode menn om bord, og jeg hadde gode menn i Jomsborg. Faste var de i skjoldborgen, og trofaste var de, og djervere enn andre menn. Vi traff på to skip øst om Jyllands nordspiss, og jeg tenkte først at vi skulle gripe de skipene. Så mennene fikk stramme skjøtene og gjøre seg klare til strid. Barbente og med økser og sverdhjalt hamrende i skjoldkantene sto de på skipsdekkene da vi stevnet mot de fremmede. Mannskapene der forsto nok hvem vi var. De så ravnebanneret i mastetoppene og tenkte at vi var nok kommet fra Jomsborg, for det var ikke mange andre enn jomsvikingene som våget å føre krigsskip i dansk farvann. Men de løftet ingen våpen, og de ropte ingen ord til oss, verken om grid eller nåde. Så det syntes meg galt å gå på dem. Men vi gikk inntil, for jeg ville høre hvorfra de kom.

De kom fra Erling Skjalgsson, kunne de fortelle. Og de hadde vært nordenfor der også, og lagt til i Lade. Olav holdt seg der nå. Han hadde mange skip, femti eller kanskje seksti hadde de telt i havnen. Karene kom selv fra Trøndelag, men hadde holdt seg hos sveakongen over vinteren. De hadde så dratt derfra med bud til Olav om at Viken skulle gjøres til svensk område. Olav hadde svart at sveakongen skulle få Viken om han lovte å få Torstein Jarl drept. Jeg var en torn i siden på Olav, kunne karene fortelle. Det var en pris på hodet mitt nå. Den som brakte det til Olav, skulle bli betalt med hodets vekt i gull.

«Så kan du fortelle sveene at det er en pris på Niding-Olavs hode òg,» sa jeg. «Kister med sølv skal den få, som bringer meg hodet hans. Og et langskip skal følge med, og jomsvikingenes vennskap også. Det skulle være verdt ganske mye, mener jeg.»

Jeg lot trønderne seile. Det er menn som har sagt meg at jeg burde drept dem, men det ville, som sagt, vært nidingsverk og hengt ved meg. Nidingsverks mann hadde jeg aldri vært, og ikke hadde jeg tenkt å bli det.

Da jeg vendte tilbake til Jomsborg den våren, tok jeg straks til med byggingen av havnefestningen. Det var den Ravntor hadde dratt sørover for. Vi trengte mye tømmer for å reise en palisade så sterk og vid at den ville beskytte hele flåten vår. Jeg hadde allerede tenkt ut hvordan den måtte reises. Siden Jomsborg lå på en høyde, med et drøyt pilskudd ned til elven der skipene lå fortøyd, måtte det graves renner fra festningen og ned til bredden. I disse rennene skulle det settes en tømmervegg. Den søndre armen av tømmerveggen skulle fortsette ut i elven og danne en bue rundt havnen. Elvens nordre løp, det som rant forbi Wolin og nordover mot havet, var for grunt, fiender kunne ikke ta seg fra havet og ned den veien. De var nødt til å komme inn elven vest for oss, og derfra gå østover i innsjøen ved enden av åsen vår, for så å dra opp elveløpet. Der ville det nå være en tømmervegg som buet ut i elven og ga dekning for skipene våre, samtidig som bueskytterne kunne stå på plattformen bak og skyte mot fienden på elven. Jeg ville la det være en åpning mot nord, som var mot din venstre side når du sto på åsen og så ned på skipene. Valp mente jeg burde bygge en port, men jeg tenkte slik at det ville bli vanskelig å få til, det fikk vente.

Telen hadde nå tint, så jeg sendte bud til Wolin og nedover elven om at den som ville komme og grave, skulle få betalt i både sølv og øl. Snart ankom både drenger fra gårdene og bønder som ville leie meg treller, men da sendte Sigrid straks noen karer ned til dem. De burde visst bedre, fikk de vite, Torstein Jarl kunne bli rasende hvis han fikk treller ført frem for seg. Ikke skulle Jomsborgs havnemur bygges av treller. Bare frimenns never skulle røre ved den.

*

Arbeidet med havnemuren tok hele den våren og sommeren. Skjønt det var ikke vi jomsvikinger som sto med hakkene og spadene, for det syntes meg galt å be stridsmenn slite med slikt. Men sølvet vårt var det nok av folk som ville ha, og ryktet om rikdommen min hadde spredt seg vidt. Det kom folk helt fra Irland den sommeren, og det kom sveer og tre brødre fra Gardarike, helt fra Kyiv kom de for å hjelpe til. Jeg holdt oppsyn med dem hver morgen, da sto jeg bak brystvernet og fulgte med på arbeidet. Jeg merket meg raskt hvem som var tidligst ute av teltene og hvem som syntes å ha mest kraft når tømmerstokkene ble satt i hullene. Disse mennene ville jeg tilby å bli prøvet for opptak i brorskapet.

Sønnene mine var nå seksten og tretten, Ravntor var min eldste. Han hadde hatt det hardere enn bror sin, og jeg tenkte ofte at han var blitt så stridig fordi han ikke så ut som andre. Ravntor hadde allerede fått skjegg, men det var ikke tettere enn at du fortsatt kunne ane den mørke huden på siden av haken hans. Hvis han hadde raket skjegget av, ville du sett at fødselsmerket hadde form av en Torshammer, skjønt noen mente det lignet en ravn med utstrakte vinger. Men det ble ikke snakket om, ikke så jeg hørte det. Heller ikke den vanskapte høyrehånden hans sa karene noe om. Da han var liten, tok han en pil i hånden, og reddet på det viset livet til moren sin. Men hånden grodde aldri helt til, og når han grep om sverdskjeftet, så det mest ut som han hadde en dyrepote til hånd. Det hadde tatt ham hele oppveksten å bygge styrke i den. Men nå hadde han omsider kunnet kaste lærbåndene som hadde holdt de svake midtfingrene inntil de andre. Sigrid mente det var blotofrene hennes som hadde gjort det. Vi skulle takke åsynjene for at han nå hadde styrke i den skadde hånden sin, mente hun.

Uregjerlig hadde jo Ravntor alltid vært, men den sommeren tok han til å ri ut, og nå kunne han være borte i både to og tre dager av gangen. Til meg sa han ingenting, det var til Winabave han gikk når han hadde bekymringer og ord å dele. Og skrælingen syntes å ta det hele underlig rolig, og ba meg la gutten fare rundt som han ville. Det var jo ikke slik at han dro alene. Han hadde broren sin med seg, og en håndfull karer også.

Hvor de dro, ville verken Winabave, Ravntor eller noen av karene som fulgte med ham, ut med. Dette likte jeg selvsagt dårlig, og en kveld da guttene kom tilbake fra enda en utferd og satte seg på langbenkene som om ingenting hadde skjedd, grep sinnet meg. Jeg kylte kruset mitt gjennom hallen, og da ble det tyst der inne, karene satte ølkrusene fra seg og bikkjene krøp inn under bordene. Men Sigrid la hånden på min og ba meg la det være.

Det er folk som ville sagt at jeg burde grepet eldstesønnen min og krevd svar. Hva hadde han vel ute i Vendland å gjøre? Men Ravntor var villstyrig som alltid, og var dratt tidlig morgenen etter utbruddet mitt, og nå var han borte i hele fem dager. Da han kom tilbake, ville jeg ha svar av ham, og nå skulle han ikke få sno seg unna. Ravntor sto i stallen og salet av hesten sin, han var mørk i blikket, og koften hans var revet opp i halslinningen. Jeg spurte ham om hvor han hadde vært, og hva som hadde skjedd koften hans. «En gren,» sa han. «Og du trenger ikke spørre meg igjen, far. Nå skal jeg ikke dra ut mer.»

Et underlig svar var det, men svar nok til at jeg på et vis klarte å legge det hele bort. Og senere den samme dagen kom prammene, dem vi trengte for å sette stokkene i elven. Dette krevde all min oppmerksomhet, og i dagene som fulgte glemte jeg mest bort Ravntors utferder og agget jeg hadde kjent.

Havnemuren, som vi skulle kalle den, var selvsagt ingen mur som dem du ser i Valland og Lundenborg, og slik jeg har hørt står rundt Miklagard. Den var, som alt annet vi bygde, av tømmer, men vi svidde hver eneste stokk og svabret dem så med bek. Gjerne skulle vi hatt lavvann, men det var det dårlig med der i elven. Vi var derfor tvunget til å hamre stokkene ned i elveleiren mens vi sto på prammene. Vi bygde plattformer som menn kunne klyve opp på med digre slegger, ga stokkene lange, spisse ender og hamret dem dypt. Dette gikk langt bedre enn jeg hadde ventet, og langt raskere. Vi hamret ned en dobbel palisade, satte den indre og den ytre med en mannslengde imellom og bandt dem så sammen med sterke rep. Allerede før bøkene bak festningen fikk gyllent løv, sto havnemuren ferdig, og dette mente jeg var så godt gjort at jeg kalte til gilde. Vi hadde fremdeles palisaden mellom festningen og havnemuren igjen, men dette måtte trolig vente til våren. Mennene var nå slitne, og allerede hadde høstregnet ankommet. Jorden var også hard og steinete der i bakken, og jeg fryktet at karene ville skli i gjørmen og skade seg. Det begynte også å bli tid for høstferden min, jeg ville gjeste broren min i Skiringssalen før isen la seg.

Så vi samlet oss i høvdinghallen og i langhusene, og jeg fikk kjørt digre tønner med øl inn fra Wolin. Så skålte vi for arbeidet, og vi skålte for Allfader og for gamle Vagn, som satt ved bordet hans i Valhall.

Jeg drakk mye den kvelden, og kanskje er det slik at menn, når de kommer i en viss alder, ikke tåler øl så godt som da de var yngre. Det var nå rundt den tiden av året da jeg ble født, og om jeg hadde regnet riktig, var jeg trettisyv år gammel. Jeg sovnet i høvdingsetet, varm og mett og øltung, med Ylir, mine sønners hund, liggende over tærne mine. Slik satt jeg til langt ut på natten, og mennene visste bedre enn å vekke meg, de lot meg være. Men omsider døde ilden hen, mennene trakk kappene rundt seg og gikk til ro på langbenkene, og en underlig stillhet senket seg over Jomsborg. Da våknet jeg til med et rykk, og brått var jeg alene i hallen. Ingen lå og snorket på langbenkene, ingen satt drukne og døste ved bordene. Ikke engang hundene kunne jeg se. Og hallen var kald, så grusomt kald.

Synet var borte idet jeg reiste meg. For et syn var det. Odin kan vise menn det de frykter, og jeg tror det var det som skjedde meg den morgenen. Jeg var ustø i gangen da jeg tok meg bortover langs ildgropen, nedi der glimtet det fortsatt i glørne. Sigrid satt ikke lenger i høysetet ved siden av mitt, så jeg skjøv opp døren og kom ut i lyset, det var allerede morgen. Nå slo Åsa-Tor meg i pannen, jeg måtte gripe til veggen og ble først stående der mens jeg angret at jeg hadde helt i meg så mye øl. Deretter stavret jeg meg bort til en av hyttene i den indre delen av festningen. Det ble ofte lange kvelder i høvdinghallen, så vi hadde tatt inn i hytta og sov som regel der. Roga-Knut, en av berserkene, satt på trammen og plirte mot meg da jeg kom gående. Han mumlet om at det ble en lang kveld, støttet seg til langøksen og ga meg plass. Jeg gløttet på døren og kikket inn. Sigrids lange, røde, krøllete lokker lå utover saueullsputen, hun sov. Best var det å ikke vekke henne, tenkte jeg.

Jeg lot vannet i en av bøttene som var satt utenfor høvdinghallen til det formålet, og kløv så opp på plattformen ved porten. Der hadde du god sikt utover elven og skipene, og stoltheten jeg kjente over havnemuren, fikk meg mest til å glemme hamringen bak pannen. Vagn hadde snakket om at vi burde ha en slik, Bjørn også. Men det var aldri blitt til det. Så hadde vi også blitt angrepet fra elven, og dette hadde tvunget oss ut av festningen for å forhindre at skipene våre ble satt fyr på. Nå skulle vi ikke trenge å bekymre oss for slikt lenger.

Det var mens jeg sto der, at jeg brått fikk øye på en knarr. Den var ikke blant de største du så, og den var bredere enn de sjøgående knarrene fra nord og vest. Dette var en elvebåt, og den hadde lagt til øverst oppe i elven, ved enden av stokkbryggene der. Ikke kunne jeg huske at den hadde vært der kvelden før. Kan hende de hadde tatt feil av dagene, og håpet at gildet ville begynne utpå dagen. Elveknarren tydet på at det var vendere, og jeg så et par menn om bord der nede, karer i blåkofter og med korte ullkapper over skuldrene. Det var spent et telt over fordekket og hestebrønnen, men de to mennene sto likevel akter, og den ene vendte nå blikket mot porten, han hadde vel fått øye på meg.

Jeg grunnet ikke stort mer over de nyankomne og kom meg snart ned fra palisaden. Jeg satte meg innunder takskjegget til høvdinghallen, det var yr i luften nå. En av tjenestejentene brakte meg et kar med vann jeg fikk skylt fjeset og hendene i, og hun brakte meg et krus, også det med vann i. «Skal gildet fortsette i dag?» spurte hun. Jeg ristet på hodet til det, jeg hadde hatt gilde nok for lang tid.

Så ble jeg sittende alene igjen, og mest duppet jeg av der under takskjegget, for da jeg våknet, sto Bjørnar foran meg. Han skulte mot noen karer ute på tunet, og jeg så straks at det var de samme som jeg hadde sett på elven. Jeg mumlet til ham at det var nok vendere, de var kommet for sent til gildet. Bjørnar svarte ikke til det, men gikk bort til stua vår og hentet Ravntor. De to strøk bort til stallen, før de kom ut med hver sin hest og travet av sted. I taskene bakpå salen hadde de stukket buer, i beltet hadde de sverd. Ravntor holdt et rytterspyd i sin høyre hånd. Meg enset de knapt, de kastet hestene mot høyre straks utenfor porten og fulgte vel stien inn i skogen.

Jeg ropte etter dem da de red ut, men guttene svarte ikke. Nå fór de ut igjen, Torsteinsønnene. Hutten hadde sagt at sønnene mine minnet ham om meg, den gangen jeg kom til Orknøyene. Jeg var jo på den alderen da. De hadde samme lynnet som jeg hadde den gangen. Jeg gjorde klokt i å gi dem frihet, hadde han sagt. Om jeg forsøkte å binde dem til meg, ville de ikke bare ri ut. Da kunne det fort skje at jeg våknet en morgen og fant sengebenkene deres tomme, og kanskje var en av byrdingene i havnen borte, for nå hadde sønnene mine seilt ut.

Torleif Skald fikk gå og snakke med de nyankomne, Sigrid mente jeg var for gretten den morgenen. Det viste seg at de var fra hirden til en storbonde som het Torlaus, han hadde gård og marker bare en halv dags seilas sør i elven. Nå skulle han gifte datteren sin bort til et av Borislavs barnebarn. Faren til den vordende brudgommen var gift med Vagns datter, og Torlaus mente at dette gjorde oss til ætt, på et vis. At det var jeg og ikke broren min som satt i høvdingsetet nå, visste han nok godt. Han ville neppe sendt ut slikt bud om det var Bjørn som rådet i Jomsborg. Vagns datter hadde født Bjørn en datter, men henne fikk han aldri se. Bjørn kunne lett bli arg om han ble minnet på det. Torlaus Bonde tenkte nok jeg var lettere å be, og siden han trofast hadde betalt skatt til oss, syntes han jeg vanskelig kunne nekte å sende ham i det minste noen menn. Det ville gjøre godt for omdømmet hans, mente han, om han hadde jomsvikinger hos seg under håndbindingen.

Om jeg selv skulle dra, var selvsagt en annen sak. Jeg hadde begynt å tenke at all slik ferd kunne være et forsøk på å ta meg av dage. Det kunne være folk som helte gift i ølet mitt. Vi kunne sperres inn i gildehallen og brennes inne. Jeg måtte tenke nøye over dette, og rådføre meg med Sigrid.

Budet ga oss en primstav med dagen for håndbindingen merket av. De dro så nedover elven igjen. Jeg sto bak brystvernet da de strøk av sted. En god bør var det, nordavinden fylte seilet til elveknarren og skjøv den nedover elveløpet. Så trakk en tåke inn fra havet, og nå lød hovslag fra skogen, guttene mine var tilbake.