Julia Malye

Pelikanjentene

Roman

Oversatt fra fransk av

Agnete Øye, MNO

Til mamma og pappa

I 1720 forlater seilskipet La Baleine Frankrike lastet med kvinner som har vokst opp eller vært innesperret på Salpêtrière-hospitalet i Paris. De er på vei til Louisiana der det er desperat mangel på koner til de franske kolonistene, og i 1721 når de området som på den tiden gikk under navnet Mississippi. Denne romanen er inspirert av historien deres, og er en hyllest til alle disse kvinnene som altfor lenge har vært glemt både i Frankrike og USA.

Del I

Ved ankomsten til Louisiana blir de helt blendet. Solen skinner overraskende sterkt over Biloxi til en januarettermiddag å være. Kvinnene blunker mot vinterlyset, og snart kommer den hvite stranden med den ubevegelige folkemassen til syne – solbrente, magre menn som står og strekker hals. Kvinnene klemmer seg inntil hverandre i jollene. Skosålene deres er så tynnslitte at de kan kjenne det ujevne treverket under føttene. Da de er noen meter fra bredden og matrosene løfter årene, prøver noen av dem å reise seg. Jollene duver under vekten av dem, og den klamme luften setter seg fast i halsen som oppbløtt brød.

For første gang på tre måneder får de se sanden som har ligget skjult under vannet på hele reisen over Atlanteren, havbunnen de så vidt fikk et glimt av da de gikk fra borde fra La Baleine og over i jollene i morges. Ingen har fortalt dem hvor de skal innlosjeres i kveld, eller hvor lenge det er til de blir forlovet. Det er ikke alt man sier til kvinner.

Noen av dem bøyer seg over rekka: steiner, muslinger, hurtige fisker med glitrende skjell og sølvskimrende øyne. Et skrik får passasjerene til å skvette. En jente faller over bord med et dumpt plask. Jollen gynger faretruende, men velter ikke, og mange hender strekker seg etter den unge kvinnen. Plutselig slutter hun å kave. Og stikk i strid med alt kvinnene trodde de visste om havstrømmene som har ført dem hit, driver ikke jenta bort. Hun har fotfeste. De ser henne reise seg, rett i ryggen og spent i kroppen, og med korte åndedrag som kruser vannoverflaten, snur hun hodet mot stranden der lyden av mennenes stemmer blander seg med suset fra brenningene. De andre passasjerene følger etter med urolige, opphissede og engstelige ansikter. Jenta prøver ikke å klatre om bord i jollen igjen. Hun setter kursen mot bredden. Håret hennes klistrer seg som en svart maske til tinningene.

Kvinnene gjør det eneste de kan – de griper nærmeste hånd og hopper.

1

MARGUERITE

Paris, mars 1720

Marguerite må skrive en liste. Hun bretter sammen brevet fra generaladvokaten og prøver å finne en bedre stilling til det stive beinet. Etter alt regnet de siste dagene dunker smerten fra tærne til låret og skyter helt ut i fingerleddene. På denne tiden av døgnet er jentene ferdige på systuene, stemmene som messer de siste salmene har stilnet, og oversøstrene har gitt henne de siste oversiktene over hva som må handles inn. Verkstedene er stengt, og håndverkerne har trukket seg tilbake til losjiene sine. Det høres ikke engang en lyd fra cellene der de gale er låst inne. Marguerite tar av seg hodelinet. Hun burde ikke sitte her ved skrivebordet etter solnedgang, men ute i hagen, under den blomstrende mimosaen med tette blomsterklaser som minner om mannsparykker. Der ute, blant påskeliljer og asfodiller, klarer hun å glemme lukten av La Salpêtrière.

Hun åpner en nesten tom skrivebok. Hun er blitt så klossete og kan plutselig begynne å skjelve på hendene, og listen for fjoråret faller nesten ned fra skrivepulten. I bortimot halvannet år har hun plukket ut kvinner som skal sendes til Mississippi. Det første utvalget har falt i smak hos generaladvokaten: Herr Joly de Fleury skriver i brevet at Louisianas guvernør i egen person har bedt om flere bruder til kolonien. Marguerite flytter talglyset bort til brevet. I kveld vet hun ikke hvor hun skal begynne.

Ting var så annerledes i fjor. Det var hun som kom på ideen om å sende innsatte kvinner til Mississippi: Hun kunne fritt se seg ut de beste kandidatene. Det var ikke lenger nok senger på La Salpêtrière til de som virkelig trengte et tilfluktssted. Sovesalene var fylt av jenter som aldri kom til å forbedre seg. Hun trengte bare å bestemme seg for hvem hun først ville bli kvitt – giftmordersker, løsaktige eller opprørske kvinner eller hekser.

Ja, den første listen hadde rommet allslags fanger. Av de to hundre og ni innsatte som ble valgt ut i fjor, husker hun særlig lystløgnersken som fra kvinnefengselet hylte usømmelige fornærmelser mot kongen. Men i år var det slutt på jentene som satt bak lås og slå i fengselet La Grande Force. Joly er klokkeklar: Guvernør Bienville vil ikke ha flere tidligere innsatte, men ber om rundt nitti framtidige mødre. Fruktbare, arbeidsomme og sømmelige kvinner. Noe som for Marguerite betyr de innsatte på forbedringsanstalten eller jentene fra barnehjemmet på La Salpêtrière, Maison Saint-Louis. Hun kommer uvilkårlig i tanker om Charlotte Couturière. Skal den rødhårede, foreldreløse tolvåringen sendes av sted til Louisiana, denne ukjente, barbariske kysten som virker like skremmende som tiltrekkende? Nei, ikke Charlotte. Jentungen skal få være trygg på La Salpêtrière, om noen år kan hun kanskje bli oversøster der. Det Mississippi trenger, er robuste kvinner.

Hun rører fjærpennen rundt i blekkhuset. Lystløgnersken hadde en litt yngre søster som ennå ikke var fordervet. Marguerite prøver å huske fornavnet, men kommer bare på etternavnet. Under overskriften «Passasjerer på La Baleine» skriver hun: «1) Étiennette (eller Antoinette?) Janson – mellom femten og sytten år.»

Nå mangler hun bare åttini navn. Marguerite lener seg til ryggstøet på stolen, og smerten galopperer fra føttene til nakken. Blekket i porselenshuset minnes sirklene etter fjærpennen.

«Frue?»

Kvinnen på den andre siden av døra gjentar ordet med beklagende stemme. Frøken Bailly vet at hun ikke har noe her å gjøre etter kompletorium, den siste kveldsbønnen.

«Hva er det?»

Tredøra knirker idet den nye assistenten trer inn i rommet. Bevegelsene hennes gjenspeiler tankesettet – vulgært, omstendelig, aldri villig til å ta noen sjanser.

«Hva er det?»

«Undersøster på La Grande Force melder om nye tilfeller av rottebitt i fengselet.»

Frykten som lyser ut av øynene hennes, gjør Marguerite helt oppgitt. At det går an å være så ubehjelpelig!

«Fortell meg så noe jeg ikke visste på forhånd, frøken Bailly.»

«Den gale. Émilie Le Néant.»

Marguerite lar fingertuppene streife det vonde beinet.

«Har De tilkalt vaktene? Hvor er oversøster?»

«De har prøvd. Ingenting hjelper, hun nekter å roe seg.»

Naturligvis. Ikke engang pisken hjelper på Le Néant. For en måned siden ga Marguerite ordre om at jenta skulle nektes alle sakramenter – det finnes ikke håp for en kvinne som skryter av at hun ikke har gjort korsets tegn på ti år.

«De andre fangene begynner å bli urolige.»

Marguerite støtter seg til skrivebordet for å reise seg. Hun er uunnværlig. Det er en tanke som har begynt å dukke opp stadig oftere den siste tiden, og med den en følelse av stolthet og lettelse. Før den avløses av utmattelse og frykt.

«Vi får skynde oss.»

De kan ikke skynde seg. Marguerite gjør så godt hun kan for å krysse Place Lassay med raske skritt, men utenfor sovesalen Sainte-Claire blir de nødt til å stanse. Natten har falt på, og mørket omslutter de få arbeiderne som haster hjemover, mens nonnene ser til at de fattige har lagt seg og har nok vann til natten. Frøken Bailly gransker Saint-Louis-kapellet som om hun først nå oppdager at det har fire skip. Marguerite lener seg til muren og venter til smerten gir seg før hun fortsetter.

De tar snarveien forbi De gamle kvinners hus, og Marguerite går med blikket festet rett fram til de kommer til Place Sainte-Claire. Det er en annen type brostein her, små snarer som tuppen av stokken setter seg fast i. La Salpêtrière, byen hennes, virker så stor i kveld. Til høyre ligger bygningene Saint-Augustin og Saint-Jacques i stillhet – det er bare lys i ett vindu i verkstedet i De unge pikers hus. Plutselig skjærer et latterutbrudd gjennom mørket, like ved siden av fengselet. Idet de svinger inn i Rue du Corps des Gardes, er det andre lyder som når ørene: gråt fra småguttenes losji, grynting fra grisefjøset, eder og forbannelser fra Bueskytterbygningen. Til venstre ruver fengselet La Grande Force i mørket. Marguerite føler alltid at det er noe fordervet ved dette strøket. Om hun selv hadde hatt ansvaret for byggingen av La Salpêtrière, ville hun ha plassert kvinnefengselet på den andre kanten av byen, der kjøkkenet og Cour des Chèvres ligger nå. Hun hadde helst sett at de gale kvinnene ble innlosjert i utkanten av hospitalområdet.

«Denne vei», roper frøken Elautin.

Vaktene senker stemmen da undersøsteren fra La Grande Force kommer til syne i fengselsporten, og latteren stilner helt så snart døra går igjen bak dem. Den kalde, innestengte luften strømmer kvalmende nedover Marguerites strupe.

«Jeg sa hele tiden til frøken Bailly at det var unødvendig å forstyrre Dem», sier Elautin.

«Men hun skrek jo så høyt at hun kunne høres helt bort til kirkegården», forklarer Bailly.

«Det er på høy tid at du venner deg til lydene i denne institusjonen», bjeffer Elautin.

«Det spiller ingen rolle. Fortell meg heller hva som har hendt», avbryter Marguerite.

En eller annen i etasjen over, Pierre eller Jean, ber om vin, og så bare om hjelp. Undersøsteren legger armene i kors.

«En av de andre fangene fikk roet henne ned.»

«Har noen vært inne på cellen til Le Néant?» spør frøken Bailly.

Marguerite ser ergerlig bort på henne.

«Selvfølgelig ikke», svarer frøken Elautin. «Da ville du i så fall hatt god grunn til å forstyrre forstanderinnen.»

«Hvem var det som fikk roet henne ned?»

Talglyset lyser bare opp en del av undersøsterens ansikt, og den flattrykte profilen minner Marguerite om karpehoder som ligger på rekke og rad i en torgkasse.

«En viss Geneviève Menu.»

Vanligvis er Marguerite nokså flink til å unngå å tenke på søsteren sin. Men det var tross alt Lucie som fikk arrestert denne Geneviève Menu for to måneder siden, og som advarte henne mot den tidligere vaskehjelpen sin og alle hennes laster. Ved samme anledning unnlot ikke søsteren å minne Marguerite om sine forbindelser til mektige menn: Før Lucies sønn fulgte sin fars eksempel og ble den nye politisjefen, var det ingen som brydde seg om å gå Marguerites avgjørelser etter i sømmene. Hun hadde ikke hatt noen vanskeligheter med å deportere de kvinnene hun ville, men nå er mannen øverst i myndighetshierarkiet nok en gang en mann som bærer søsterens navn – d’Argenson, en familie full av markier og grever.

«La oss gå», sier Marguerite, og holder nesten på å sneie borti drakten til frøken Elautin idet hun peker mot fengselet med stokken. Hun blir ergerlig av å tenke på Lucie.

De to andre kvinnene adlyder i taushet. De går gjennom tomme forværelser med vindusløse vegger ut mot trange gårdsplasser, utendørsceller der himmelen bare er et smalt rektangel. Marguerite prøver å hente fram det hun vet om Geneviève Menu. Da hun kom til La Salpêtrière, var hun i stand til å huske hundrevis av navn og ansikter. Hun kan fremdeles minnes ansiktene til fangene på cellene i galehuset for tretti år siden, og trekkene til de unge protestantiske kvinnene som ble overlatt i hennes varetekt etter en mislykket flukt til England i 1700. Hun ser for seg øynene til Charlotte, den gang åtte–ni måneder gammel. Det var en iskald januarkveld i 1709, og barnet gransket først hennes ansikt, deretter ansiktet til barnehjemsforstanderinnen. Men i dag klarer ikke Marguerite å huske nøyaktig hva det var Menu var anklaget for.

Hun stivner til, og det klirrende nøkkelknippet gir gjenlyd i korridoren. Bailly og en vakt hjelper henne med å åpne døra.

«Le Néant sitter på isolat, innerst i gangen.»

Marguerite holder seg for nesen. På denne tiden av måneden lukter sovesalene metall og klam hud. Som vanlig om vinteren blir avløpsrørene langs østsiden av La Salpêtrière oversvømmet når det gjørmete vannet i Seinen renner for fort: Fengselet fylles av en odør som føles like ugjennomtrengelig som størknet søle eller fuglelort – en råtten stank som Marguerite vet kommer til å trenge inn i drakten hennes og sette seg fast i håret. I mørket kan hun høre kropper røre på seg i halmen, et dumpt hulk, surklende hosting, men ingen av de skrikene hun hadde stålsatt seg for. Hun stanser foran den nest siste døra.

Først legger hun ikke merke til noe utenom det vanlige. Skinnet fra talglyset brer seg gjennom den første cellen og kaster et gulaktig skjær over murveggen. Den kjølige natteluften strømmer inn gjennom gluggen og feier et kort øyeblikk bort de stinkende dunstene i fengselet. Så hører hun det: enstonig, insisterende dunking. Det er en lyd Marguerite kjenner godt – på spedbarnsstuen har hun sett mer enn ett barn slå hodet mot kurven og vugge seg selv med små dunk som erstatning for en mors kjærtegn. Le Néant ligger helt urørlig, hun sover. Anklene virker magrere der lenkene lukker seg om dem; huden på armene er uttørket av kulde, og den nakne kroppen er dekket av et fillete teppe. Lyden gir seg ikke.

Da Marguerite løfter talglyset mot gluggen inn til nabocellen, ser hun en knelende skikkelse der inne, innhyllet i en ullkappe og med føttene stukket ned i en medtatt madrass. Fangens fingre er røde og såre etter kontakt med steinen. Hun fortsetter å slå knyttneven i murveggen, og holder ikke engang opp da Marguerite møter det matte blikket hennes. Fangen holder bare blikket hennes fast akkurat lenge nok til at Marguerite merker seg de sprengte blodkarene som danner et fint nettverk rundt den blå irisen. Idet hun rekker talglyset til ansvarshavende søster, er hun ikke sikker på hvem som vendte blikket bort først – hun selv eller kvinnen som arbeidet for Lucie.

«Sørg for at det stakkars mennesket får på seg klær», sier Marguerite til Elautin. «Og overfør Menu til forbedringsanstalten.»

Bailly byr henne forlegent armen, og denne ganger griper Marguerite den umiddelbart. Da hun er tilbake ved skrivebordet, føyer hun et navn til på listen over på La Baleines passasjerliste.

*

Den gangen Marguerite kom til La Salpêtrière, var generalhospitalet tretten år gammelt og hun selv atten. For siste gang i sitt liv bar hun en asurblå kjole med sølvbroderte mansjetter som klemte lik håndjern rundt håndleddene. Håret hennes hadde fortsatt samme farge som friskt eplekjøtt. Marguerite hadde ikke valgt å bli ansvarshavende søster, men hun var fast bestemt på ikke å vende hjem, ikke gifte seg, som søsteren.

Dette var i 1669. Molière hadde endelig fått lov til å sette opp Tartuffe, greven av Grignan og Françoise-Marguerite de Sévigné var nettopp blitt viet i kirken Saint-Nicolas-des-Champs, og en varm aprilettermiddag hadde Ludvig XIV kysset føttene til tolv fattige i påsyn av en taus folkemengde. Dagen før Marguerites avreise til La Salpêtrière snakket ikke Lucie om annet enn Paris. Hun satt ved toalettbordet og smurte inn ansiktet med en blanding av egg og blyhvitt for å glatte ut arrene etter koppene som hadde vansiret den lyse huden hennes. Hun hadde tegnet blå årer på brystet for å virke blekere.

Marguerite hadde ingen interesse for verken teaterstykker eller brylluper. Et år tidligere, før faren bestemte at hun en dag skulle tjene det nye hospitalets sak, ville hun nok også ha gitt en god dag i kongens helbredende krefter. Men nå som det var like før hun skulle reise til La Salpêtrière, lyttet hun interessert til historier om fattigfolk. Snart skulle hun bo blant dem og pleie dem. Mens hun hørte på Lucies beskrivelse av kongens kyss, så hun for seg skitne tær og blanke negler, og kongens kjøttfulle lepper. «Ikke vær redd», sa Lucie. «Dit du skal, trenger du ikke kysse noen. Dessuten tviler jeg på at du ville ha tatt i noen som helst.»

Det skulle vise seg at søsteren bare hadde halvveis rett. Ingen kysset hverandre på generalhospitalet. Men man tok i folk. Etter førtini år på La Salpêtrière har ikke Marguerite tall på hvor mange pasienters hender hun har klemt i sine egne.

Da hun var liten, fortalte faren ofte om de fattige i Paris. Etter Fronden, adelsopprøret mot kongen, fortalte han henne historier om bønder som hadde mistet alt de eide og som rømte fra landsbygda og klemte seg sammen i forsteder så trangbodde at luft og sol bare trengte ned gjennom skorsteinen. Han fortalte om bydelen Chasse-Midi, der gutter stjal åtsler på slaktehusene nattestid. I 1642 var mer enn tre hundre menn blitt drept i Paris’ gater – faren gjentok tallene like forbløffet som om det var gullstykker han telte. Og selv etter at tiggerplassene ble ryddet, fortsatte han å fortelle historien om en falsk soldat, en mann som tok av seg bandasjene på det angivelig sårede beinet etter at han var ferdig med dagens tiggerøkt. Faren snakket om mannen som om han kjente ham personlig, mens elven nedenfor residensen fraktet beinrester og vissent løv nedover mot Seinen. Det skulle ta mange år før Marguerite skjønte at faren ikke visste det aller minste om fattigfolks liv. At de fattige aldri hadde vært annet enn et konversasjonsemne i kongens råd, spøkelser bak forhengene i wienervognen som fraktet ham hjem fra Versailles.

Marguerite var ikke farens førstevalg til La Salpêtrière. Noen år etter at generalhospitalet var blitt bygd på kongens befaling, vurderte han å sende Lucie. Ingen var blitt overrasket over dette, ikke engang Marguerite. Lucie var livlig og oppvakt, og hun la for dagen en stahet som folk forvekslet med tålmodighet eller besluttsomhet. Faren var overbevist om at hans viljesterke og uforferdede eldstedatter kom til å gjøre det nye hospitalet til en moderne institusjon.

Han skiftet mening den dagen da den framtidige generalløytnanten for politiet kom og ba om Lucies hånd. Det var en varm vintermorgen, og den oransje himmelen fikk snøen til å smelte. Så snudde han seg mot Marguerite; han hadde en egen måte å foreslå ting på som fikk dem han snakket med til å tro at de selv hadde kommet på ideen. Nok en gang nevnte han mannen på tiggerplassen som spilte såret soldat, og slo fast at folk som han hadde et stort behov for hjelp av piker som henne.

Marguerite vet fremdeles ikke hva slags pike hun er. Det hun vet, er at hun i en alder av sekstini år fortsatt prøver å bevise at hun burde ha vært førstevalget.

*

Oversøstrene er snart på vei inn i spisesalen, og de kommer til å bli henrykt over å få høre om sin neste oppgave. Etter besøket i fengselet for fem dager siden har Marguerite bestemt seg for å be ansvarshavende søster for hvert hus om å sette opp en liste – en enkel inspirasjonskilde som kanskje kan være til hjelp når hun skal plukke ut de nitti kvinnene som skal reise til Louisiana. Hun bøyer seg ut gjennom vinduet. Hun kunne ha beskrevet det som ligger på den andre siden av Mazarin-bygningen og arbeidshuset Saint-Léon med lukkede øyne: Saint-Louis-kapellet, og bortenfor det en labyrint av gårdsplasser, flere titalls sovesaler og verksteder, etterfulgt av andre gater som fører til kjøkkenene, vaskeriet og sykestuen, og til slutt den største hospitalparken, Marais. Med blikket leter Marguerite etter oversøstrenes svarte og hvite uniformer, men det er snart middagstid, og det tetner til av folk mellom Porte des Champs og Allée des Prêtres. Kobber- og låsesmedlærlingene skynder seg tilbake til mesterens verksted. Blant torgbodene samler guttunger sammen tiloversblevne erter som skal bli grisefôr, og en prest skjenner på korguttene. Fire nonner med ansvar for å holde oppsyn med matserveringen går inn i De gamle kvinners hus. De er for sent ute til bordbønnen. Hun ser for seg hvordan de løper opp trappene og blir møtt med tomme, stirrende blikk, og hun kjenner stillheten som senker seg når bønnen begynner. La Salpêtrière har ingen hemmeligheter for henne. Bedre enn noen annen kjenner Marguerite plikten til hver eneste pengeinnsamlerske, våkekone, stallgutt eller systueforstanderinne som krysser plassene i byen hennes.

«Frue.»

Hun snur seg akkurat tidsnok til å se undersøsteren på forbedringsanstalten reise seg etter å ha neid. Frøken Suivit rødmer hele tiden, og Marguerite blir aldri klok på om det skyldes kulde, varme eller en eller annen gåtefull sinnsbevegelse.

«Jeg skulle gjerne ha spurt Dem til råds om den nyankomne, Geneviève Menu. Jeg er i tvil om hun er en kvinne som er i stand til å angre sine synder.»

Marguerite tar en slurk vin. For noen år siden ville ingen ha våget å stille spørsmål ved avgjørelsene hennes – hun kunne overføre kvinnene fra den ene sovesalen til den andre etter eget forgodtbefinnende.

«Jeg er redd jeg ikke er den eneste som er av den oppfatningen», fortsetter Suivit. «Jeg mener at Menu burde flyttes tilbake til isolatet.»

«I så fall vil De nok sette pris på å høre at hun ikke kommer til å bli i Deres hus særlig lenge.»

Undersøsteren rynker brynene, og Marguerite innser umiddelbart at hun har gjort en feil. Hun har alltid anstrengt seg for ikke å dele mer enn det høyst nødvendige med personalet – når de ansatte er uvitende, kommer de sjelden med innvendinger til det hun bestemmer. Kirkeklokkene ringer til sekst, bønnen midt på dagen, og tre lærerinner kommer hviskende inn i spisesalen. Undersøsteren fra forbedringsanstalten ser fortsatt ufravendt på henne – med et blikk fullt av medynk og nostalgi, et blikk av den typen man kaster på en ødelagt, tidligere høyt elsket dukke.

Da Marguerite er tilbake i sine egne gemakker, blir hun ikke overrasket over å finne et brev fra Lucie på skrivepulten. Hun åpner det ikke med en gang, men går bort til hyllen der beboernes mapper ligger i bunker. De eldste papirene er blitt brune som eggeskall; det dokumentet hun tar fram, er helt melkehvitt. Øverst på arket står den anklagedes alder da hun ble arrestert (22), foreldrenes navn (Jacques Menu og Françoise Boisseau), fengslingsdatoen (12. januar 1720), samt navnet på personen som hadde anmodet om den kongelige arrestbefalingen. (Lucie de Voyer de Paulmy d’Argenson). Og helt nederst, med så liten skrift at Marguerite har vansker med å tyde kråketærne: fosterfordriverske.

Hun vet hva hun burde gjøre: tilkalle ansvarshavende søster på La Grande Force og gi henne beskjed om å følge Menu tilbake til cellen. På nærmeste arbeidsstue stemmer pikene i med ave-maria. Marguerite bretter ut brevet fra søsteren. Lucie overdriver alltid. I tolvårsalderen hylte hun en gang opp om at hun var blitt forgiftet etter at en tjenestepike ved et uhell hadde gitt henne en skål sur melk. I en alder av syttien er hun i stand til å gjøre en løsaktig kvinne til morderske.

Lucies brev flommer over av de verste anklager. Hun har fått vite at Menu er ute av fengselet, og forlanger at hun sendes tilbake til isolatet på flekken. Setningene avbrytes av retoriske spørsmål og utropstegn, typisk for Lucies skrivestil. Marguerite lar blikket dvele ved den siste setningen: «Ha miskunn med barna til kvinnene som behersker denne barbariske drapskunsten!» Men Marguerite føler slett ingen miskunn. Hun er rasende og skuffet – rasende på Lucie som aldri kan la være å blande seg inn, og skuffet over Geneviève som har begått forbrytelser det er så vanskelig å tilgi, og som bare har Louisiana som sitt eneste håp om frihet. Hun ser igjen for seg det bestemte blikket til arrestanten der hun satt sammenkrøpet på cellen.

Marguerite tar Menus mappe ut av fengselsarkivet og legger den i bunken til beboerne på forbedringsanstalten. Det spiller ingen rolle om Geneviève faktisk er det uhyret Lucie beskriver i brevet. Marguerite skal forklare Lucie det hun burde ha forstått for mange år siden – at La Salpêtrière under Marguerites styrelse kan forvandle en englemakerske til en hengiven mor.

*

Marguerite har aldri stilt spørsmål ved hospitalets viktige oppgave. Hun har bare tvilt en eneste gang, for elleve år siden, vinteren 1709. Det året ble Frankrike rammet av en kuldebølge som ingen var forberedt på. I løpet av de første dagene av januar feide en iskald vind over hovedstaden. Stammene på trærne i Boulogneskogen sprakk, og veiene ble fylt av frosne barkbiter. På to netter forvandlet Seinen seg til et isdekke. Sovesalene på La Salpêtrière ble snart fylt opp av nye beboere. Hver dag strømmet en desperat folkemengde til hospitaldørene.

En bestemt kveld denne endeløse vinteren står inngravert i hukommelsen hennes. Det var allerede blitt mørkt da hun ble tilkalt til barnehjemmet for de yngste barna. Hun minnes kulden som trengte inn i kroppen så snart hun kom ut, så nådeløs at hun ble helt svimmel. Marguerite hørte barneskrik og kjente den kvalmende lukten av skitten ull lenge før hun kom til den største sovesalen. Halvparten av salen lå i mørke. De manglet talglys; en forsagt ild ulmet i en av de to peisene. Søstrene, som på spedbarnsstuen ble kalt «tanter», ga barna mat, skiftet på dem og vugget dem. Barneansiktene i armene deres virket oldingaktige; kvinnenes blikk var hardt. Marguerite brukte flere minutter på å finne ansvarshavende søster.

Hun ga henne tegn til å bli med ut i gangen som førte bort til tjenestetrappen. Søsteren så så utkjørt ut at Marguerite var fristet til å be henne sette seg, men det fantes ingen stol. Hun skulle til å foreslå at de spedbarna det ikke fantes vugger til, skulle sendes til Maison Saint-Louis for å sove sammen med de litt eldre foreldreløse jentene, men så hørte hun en lyd. Det hørtes nesten ut som en kattunge, en hundevalp, en såret skapning. Det var en liten jente, knapt året gammel.

Siden ansvarshavende søster ikke rørte seg, tok Marguerite barnet opp. Hodet hennes virket enormt; barnet var så magert at Marguerite kjente skulderbladene hennes bevege seg under tommelen. Hun så opp akkurat tidsnok til å se søsteren styrte inn på sovesalen igjen uten et blikk på jentungen. Marguerite så på den lille – gråblå øyne, fint hår som så rødlig ut i det oransje lyset fra sovesalen. Hun var blitt forlatt, og deretter glemt. Marguerite kunne ikke gjøre noe for menneskene som døde i Paris’ gater. Men La Salpêtrière var ikke hovedstaden. I hennes by tok man seg av de aller minste, enten Seinen var bunnfrosset eller ei.

Hun gikk tilbake til barnehjemmet neste dag, og dagen etter det igjen. Det å gå gjennom hospitalområdet minnet henne om da hun som tjueåring løp fra den ene sovesalen til den andre, dag ut og dag inn. Som femtiåtteåring sa hun nå til seg selv at hun gikk tilbake til spedbarnsstuen for å forsikre seg om at alle barna hadde det bra, ikke bare en bestemt liten jentunge. Som ung forstanderinne hadde det vært en dyrekjøpt lærdom å innse at hennes egen makt var begrenset: Kvinnen med epilepsi bukket til slutt under for et av anfallene sine, den løsaktige jentungen på tretten var for skrøpelig til å overleve fødselen. Men institusjonen hennes, personalet hennes, kunne redde mennesker.

Marguerite holdt aldri den lille jenta inntil seg igjen. Hun kunne være død neste gang hun var på visitt, akkurat som en hvilken som helst annen beboer. Hun ble døpt Charlotte uten at Marguerite fikk vite grunnen, og de ga henne etternavnet «Couturière» på grunn av det broderte tøystykket hun tviholdt på da hun kom til hospitalet. Marguerite fikk aldri vite mer om henne. Det spilte ingen rolle. La Salpêtrière var dette barnets framtid, den eneste hun og de andre foreldreløse jentene noen gang ville få.

*

I april gir de ansvarshavende søstrene beskjed om at listene er klare. Plantene i De fattiges park, Jardin des Pauvres, spirer mellom regnbygene, gult og rødt skimtes så vidt i knoppenes fortsatt lukkede never. Uka før hadde en stor, himmelfallen flokk stimlet sammen til høymesse i skipene på Saint-Louis-kapellet. Skriftestolen sto ikke tom en time på dagen. Fire dager etter påske oppsøker Marguerite Maison Saint-Louis.

Hun vet at hun ikke kommer til å finne Charlotte blant de førtitalls beboerne som står på rekke og rad på sovesalen. Den nye forstanderinnen for barnehjemmet har fått beskjed: Charlotte skal ikke reise til Louisiana, navnet hennes skal ikke stå på listen. «De har nettopp kommet tilbake fra systuen i Sainte-Claire-huset», hvisker frøken Brandicourt oppglødd. Jentene er der om morgenen fram til ters, for å lære å sy og brodere. De kan sin bibel. De mest oppvakte kan lese og skrive. Søsteren fortsetter å hviske inn i Marguerites øre som om hun ikke kjente til de foreldreløses timeplan. «Verdifulle tilskudd til kolonien vår», avslutter hun.

Marguerite ser seg ut en jente på måfå. Hun spør om hun har lyst til å dra til Louisiana, og selv om svaret bare er en liten hvisking, gir Brandicourts stolte ansiktsuttrykk Marguerite den bekreftelsen hun vil ha. Hun klapper jentungen på armen. Generaladvokaten var nøye med å understreke det på forrige rådsmøte i kompanistyrelsen: Passasjerene bør til en viss grad reise frivillig. I så fall, la Joly de Fleury til, vil det ikke bli nødvendig å lenke dem fast under overfarten slik som forrige gang. Ingen vaktpatruljer betalt av Det indiske kompani for å fange barn og løsgjengersker i hovedstadens gater. For en måneds tid siden hadde pariserne i raseri over disse arrestasjonene gjort opprør mot soldatene fra Mississippi – enkelte rykter vil ha det til at flere av dem ble drept av den rasende folkemengden.

Dette bildet hjemsøker henne ustanselig. Innbyggernes reaksjoner tyder på at de på en eller annen måte må ha ant det Marguerite frykter. At gullet som ligger skjult på bunnen av Louisianas elver, kanskje ikke er annet enn blendende solreflekser på overflaten; at skogene i dette enorme, ugjestmilde landet myldrer av ville dyr som er blodtørstige nok til å sluke folk med hud og hår.

Brandicourt følger henne tilbake; Marguerite har gjort sin plikt. Ektemennene kommer til å beskytte dem. Hun kaster et siste blikk på de foreldreløse jentene; midt i salen styrter Charlotte mot en av de oppstilte beboerne. Hun er spinkel, til og med for alderen. De finmeislede, nesten skarpe trekkene kommer sikkert til å mykne en dag. Hun stryker en rød hårlokk bak øret, griper den blonde jenta i hånden og tørker de tårevåte øynene. Da Marguerite spør Brandicourt om hvordan det går med den vesle Couturière, forsvinner smilet i søsterens ansikt. «Hun nektet å synge i morges», sier hun. «Hun ble helt ute av seg da hun fikk vite at navnet hennes ikke står på listen.»

På vei til forbedringsanstalten klarer ikke Marguerite å kvitte seg med den ubehagelige fornemmelsen. Charlotte aner ikke hva som venter henne i Mississippi; hun får ikke bruk for den vakre stemmen sin der. Hun vet ikke noe om soldatene som dør av sult i Louisiana, en nød Marguerite selv ikke ante noe om før hun overhørte medlemmene av kompanistyrelsen hviske bekymret sammen under hospitalrådets siste møte. Men uansett hvor lite hun vet om kolonien, er hun sikker på at Charlotte er tryggere her, på La Salpêtrière.

På sovesalen i forbedringsanstalten sitter beboerne bøyd over ullspolene sine. Alle her har allerede syndet; deres nærmeste har sendt dem hit i håp om at de skal finne tilbake til den smale sti. De rikeste har egne rom i den andre enden av bygningen. De andre bor her, på sovesalene. Aprilsolen nagler skyggene deres til gulvet; når man ser ned, er det umulig å skjelne hvor kvinnene begynner og spinnerokken begynner.

«Nesten alle er her», sier undersøster.

Hun snakker høyt så Marguerite skal høre henne gjennom larmen fra spinnerokkene, og peker på et par av jentene. Mens de går bortover midtgangen, forteller frøken Suivit at hun har fått en forespørsel fra familien til en av beboerne, en av de mer velstående, som for øyeblikket disponerer et eget rom.

«Hun heter Pétronille Béranger. Moren skrev for å fortelle at hun snart ikke har råd til å betale for oppholdet lenger.»

I så fall er det slutt på privilegiene – ikke lenger egen seng eller talglys eller ved til egen peis.

«Da får hun overføres hit til de andre», svarer Marguerite med blikket stivt festet på føttene sine for å unngå å snuble.

Frøken Suivit venter litt med å svare.

«Det kan by på problemer», innvender hun. «Hun her er annerledes. Jeg er redd hun ikke kommer til å finne seg til rette på sovesalen.»

Suivit ser granskende på henne som om hun venter på reaksjonen. Men Marguerite har ingenting å tilføye. Hun blunker og ser på den tomme plassen og den ubevegelige rokken innerst i salen, og spør om det er noen som mangler.

«Menu fikk tillatelse til å gå ut i gården etter middag», svarer frøken Suivit.

«Så atferden hennes er altså tilfredsstillende.»

Søsteren ser opp. Rokkehjulene spinner fortere og sender dansende lysstriper over veggene.

«Helt til hun forsvant før katekismetimen i dag.»

«Jeg vil gjerne se henne.»

Kvinnen som Marguerite treffer i cellen på forbedringsanstalten, ligner ikke mye på den hun møtte i fengselet i mars. Hun har fått litt farge i huden, og en kastanjebrun hårlokk stikker ut fra luen som før lå hardt knyttet rundt det barberte hodet. Gjennom gluggen faller en lysstråle på høye kinnbein og blå øyne.

Fangen ser oppmerksomt på henne, som om hun fulgte med på et dyrs bevegelser. Marguerite lener seg til veggen med hånden hardt rundt stokken.

«Vet De hvorfor De ble overført til forbedringsanstalten?»

Geneviève svarer ikke med en gang. Hun sitter i halmen med ansiktet vendt mot et hjørne i cellen, der en håndfull klebrige rotteunger stikker den rosa snuten inn mot morens slappe mage. Geneviève svarer uten å slippe dem med blikket:

«Fordi Lucie d’Argenson er død?»

Marguerite svelger møysommelig. Det er ikke mange som tillater seg å hoppe over søsterens markisetittel. Hun lytter mens Geneviève forteller at Lucie hadde sverget på at hun, Geneviève, skulle råtne levende i fengsel.

«Nei», svarer Marguerite, «men det er nok mange som gjerne skulle ha sett at De var innesperret i fengselet her. Hvis De fortsetter å oppføre Dem som De har gjort i dag, har jeg ikke annet valg enn å opprettholde den avgjørelsen.»

I etasjen over synger jentene til vesper. Geneviève ser hardt og kaldt på henne uten å svare. Marguerite griper stokken. Hun skulle ønske at kvinnen hun kjemper for, var innsatsen verdt.

«Det seiler et skip til Mississippi i juni», sier hun.

Hun finner ikke nøkkelen som ansvarshavende søster har vist henne.

«Hvis De oppfører Dem tilfredsstillende i noen uker til, har De kanskje en mulighet til å bli med om bord.»

Et kort øyeblikk slapper Geneviève av i ansiktet, trekkene mykner og musklene på halsen forsvinner under huden. Idet Marguerite skal til å gå ut av cellen, spørres det bak henne:

«Er det ikke De som bestemmer det?»

Tonefallet er ikke ondskapsfullt, det minner Marguerite om stemmen til barna når de spør om ting, stemmen til Charlotte for mange år siden – oppriktig nysgjerrighet, det samme spørsmålet gjentatt til det kommer et tilfredsstillende svar.

«Hadde det bare vært så vel», svarer Marguerite med ryggen til. Hun kaster et siste blikk over skulderen før hun lukker døra. Geneviève står på tærne foran gluggen med hendene presset mot steinveggene og ansiktet badet i sol.

*

Bare en gang til ber Suivit Marguerite om å komme tilbake til forbedringsanstalten. Men denne gangen møtes de i den andre enden av bygningen, der de rike kvinnene holder til – lett forstyrrede piker som oppfører seg uvanlig eller upassende, og som deres nærmeste har sendt hit for å helbredes gjennom bønn og meditasjon i et gyllent bur. Suivit er svært opptatt av denne Pétronille Béranger. «Moren later fortsatt som om hun er en fin dame», sier hun, «men etter det jeg har hørt, varer nok ikke det særlig lenge.» Suivit senker stemmen. «Faren bestreber seg på å spille bort familiens formue.» Marguerite følger etter henne opp til andre etasje. Endelig husker hun hva frøken Suivit har fortalt – om en jente som er annerledes, med foreldre som ikke kan betale for oppholdet.

Ved første blikk ser kvinnen helt alminnelig ut. Spisse kragebein lager fordypninger i de rette skuldrene; de svarte, smale øyebrynene tegner to lytefrie buer over grønne øyne. Men da hun retter seg opp, får Marguerite øye på det høyre kinnet hennes, som er dekket av et hvitt fødselsmerke fra kjeven til munnviken; det vekker en trang i Marguerite til å gni på det til det blir helt borte. Hun sitter ved peisen, bøyd over et herbarium.

«For noen vakre farger», bemerker Suivit og peker på de tørkede kronbladene. «Har De lagd det selv, frøken Béranger?»

Kvinnen ser på undersøsteren som om hun stirrer inn i flammene på et bål. Så snur hun seg mot Marguerite uten å ta pekefingeren fra en lilla blomst. Hun er helt stø i stemmen da hun tar ordet.

«Jeg vil gjerne reise til Louisiana.»

Mer sier hun ikke, men retter igjen oppmerksomheten mot albumet, som om hun allerede var helt alene igjen.

«Som jeg sa», sier søsteren da de er ute i korridoren igjen, «jeg er redd hun ikke vil finne seg til rette blant de andre beboerne. Frøken Béranger sa knapt et ord da hun kom, men atferden hennes har bedret seg betraktelig.» Hun smiler til Marguerite. «Om hun reiser til Louisiana, er det det beste som kunne skje. Er ikke diskresjon en av de mest sjeldne egenskaper man kan forvente av en hustru?»

Marguerite er ikke sikker på om ordet «diskré» er det første som faller henne inn, og hun tviler på om det er det ordet frøken Bérangers ektemann i Mississippi vil bruke for å beskrive henne.

«Vi setter henne opp på listen», svarer hun uten å se på Suivit.

Med forsiktige skritt krysser hun Mazarin-plassen alene. På hjørnet ved Saint-Léon-verkstedet går en apoteker og svennene hans til side for å slippe fram en flokk geiter. Under duene i bjørketrærne sitter mumlende, pensjonerte ansatte med kurver fulle av hvitt brød som snart skal fraktes til hvilehjemmet. Innerst inne kan det være det samme for Marguerite om denne Pétronille Béranger går om bord i La Baleine eller ei. Det eneste hun vil, er å få levert listen til Joly de Fleury. Hun er lei av å ha ansvar for disse kvinnenes skjebne.

*

Dette året kommer våren så plutselig i Paris at overgangen fra vinteren nesten virker urovekkende. Den grønne mosen tørker mellom steinene i husveggene, og kornprisene synker etter at bøndene melder om at avlingene trolig blir gode. Fra anatomisalen kommer det på nytt en kvalmende stank, og kirurgene klager over at de må arbeide raskere. På sovesalene blir nonnene mer ettergivende og byr beboerne på nesten gjennomskinnelige jordbær.

Marguerite lengter etter å nyte det fine været. Et par uker tidligere ba frøken Suivit en siste gang om at Geneviève skulle overføres til fengselet. Ifølge husbestyrerinnene er noen av beboerne fascinert av den tidligere fangen. «Dårlig innflytelse», sa Suivit med ettertrykk. Marguerite svarte at Menu fikk bli der hun var, det var søstrenes plikt å opprettholde ro og orden på sovesalene.

Hver gang det banker på døra, forventer Marguerite at Lucie skal dukke opp og rasende forlange å bli fulgt til fengselet med krav om at Geneviève skal sendes tilbake til cellen. Men det er alltid bare frøken Bailly – hun kommer for å snakke om en forfyllet vakt, om medisinleveranser som skal godkjennes, om utstedelse av diplomer til skolelærere som er utdannet ved La Salpêtrière, om en utro grevinne som nettopp har ankommet til Sainte-Dorothée-huset.

Den private hagen er det eneste stedet der hun greier å glemme alt sammen; om tre uker skal hun levere listen til medlemmene av kompanistyrelsen. Snart trenger hun ikke lenger å tenke på Louisiana. Hun lener seg mot benkeryggen. Hun kan ikke engang huske sist hun satt her og hvilte seg i skumringen.

Hun ser på kaprifolen som omkranser porten med hvite og gule blomster, da dørhåndtaket beveger seg. Ikke engang Bailly tør å komme hit etter vesper. Marguerite strekker seg etter stokken, men før hun rekker å gripe den, dukker en liten skikkelse opp i hagen. Jentungen har luen godt trukket ned over hodet så den dekker halve pannen, men Marguerite kunne ha kjent igjen Charlottes spisse nese og fregnete ansikt blant tusen.

«Hva gjør du her?» spør hun.

Porten står fortsatt halvåpen bak jenta. Marguerite våger knapt å tenke på hva prestene ville tro, dersom de på vei ut fra sin egen hage fikk øye på en jentunge i ullkjole inne på forstanderinnens enemerker.

«Fort, lukk porten. Kom hit.»

Charlotte adlyder og setter seg på den andre enden av benken. Over dem er den vårlige kveldshimmelen så blek at den virker nesten hvit. Charlottes ansikt er helt uttrykksløst.

«Du kommer for sent til kompletorium», sier Marguerite.

Da barnet ikke svarer, tilføyer hun: «Jeg skal ikke spørre hvordan du har greid å finne veien helt hit.»

Charlotte smiler. Hun virker fornøyd med seg selv, fryder seg over at hun kjenner La Salpêtrière så godt. Det er ikke noe hun burde være stolt av, men det burde ikke Marguerite heller.

«Hvorfor står ikke navnet mitt på listen?»

Grunnene til det virker så innlysende at Marguerite ikke svarer med en gang. Hun ser på jentungen som svinger beina fram og tilbake med hendene i et fast grep om kanten på benken. De unnselige brystene som skimtes under kjolen, virker malplasserte mellom de barnslige skuldrene. Før Marguerite rekker å svare, tar hun ordet:

«Frøken Janson, venninnen min, er plukket ut.»

Charlotte svinger raskere med beina.

«Når Étiennette er borte, kommer jeg til å bli helt alene.»

«Nei, du kommer aldri til å bli ensom på La Salpêtrière.»

«Jo, jeg kommer til å bli ensom», gjentar Charlotte litt lavere.

Marguerite trekker pusten dypt. La Salpêtrière er hjemmet hennes, familien hennes. Og nå, her hun sitter ved siden av en foreldreløs tolvåring, et barn som er vettskremt ved tanken på å bli forlatt, klarer ikke Marguerite å tenke på annet enn sin egen søster, sin egen ensomhet. Hun skulle ønske hun kunne berolige Charlotte, si ikke vær redd, jeg er her. Men trass i alt hun så gjerne har villet tro i alle disse årene, oppdager hun at hun egentlig aldri har vært der – at hun egentlig aldri kan være verken der eller andre steder.

«Vær så snill», hører hun Charlotte si. Over trærne stuper svalene på himmelen. «Vil De heller sende en forbryter til Louisiana enn meg?»

«Hva behager?»

«Frøken Brandicourt sier at De beskytter en kvinne på La Grande Force», svarer Charlotte.

Marguerite ser lenge på jentungen. Hun kan ikke vite noe, med mindre en løsmunnet søster har latt praten gå.

«Hun sier at en tidligere fange visstnok er …»

«Geneviève Menu angår overhodet ikke deg», avbryter Marguerite.

Elfenbenshåndtaket på stokken gjør henne kald på fingrene. Om hun hadde bestyrerinnen på Maison Saint-Louis foran seg, skulle hun gjerne ha avskjediget henne.

«Nå må du gå hjem», fortsetter hun. «Søstrene leter sikkert etter deg.»

Charlotte neier stivt. Da hun retter seg opp, er hun helt oppløst i ansiktet. Marguerite følger henne med blikket gjennom hagen. De tørre leppene kjennes ru, og hjertet dunker hardt i brystet.

«Se deg for på hjemveien.»

Men stemmen bærer knapt, og hun er ikke sikker på om Charlotte har hørt henne. Beboerne har ikke lov til å forlate sin egen bygning uten følge av en ansatt, og Marguerite har sett mer enn én beruset lærling virre rundt på hospitalets område etter at det er blitt mørkt. Likevel vet hun at Charlotte kommer til å være forsiktig. Hun stoler på henne. Hun har ikke noe valg. Så snart Charlotte er på vei til Mississippi, må hun klare seg på egen hånd.

*

Tredje lørdag i mai er Marguerite klar til å levere listen til kompanistyrelsens medlemmer. Foran vognen spør frøken Bailly om hun er sikker på at hun har alle papirene; Marguerite overhører henne, assistenten er blitt litt for moderlig formanende den siste tiden. Hestene er allerede på vei mot Porte des Champs, og har lagt bak seg vedhoggerplassen og verkstedene på Cour Saint-Louis. Mellom fløyelsgardinene er himmelen så blå at den virker flat og fjern. Denne uka skal direktørrådet samles hos parlamentspresidenten. Marguerite har aldri engstet seg noe videre for disse møtene, men i dag kjennes halsen sammensnørt, en trang blindgate der pusten setter seg fast. De sju hospitaldirektørene, kongens statsadvokat, erkebiskopen av Paris og generalløytnanten for politiet – Lucies sønn – kommer til å være til stede. Sammen kommer de til å studere listen hun skal gi dem; de skal godkjenne den. Marguerite lener seg bakover i setet. Hestenes trav får huden på halsen hennes til å dirre.

Med årene har hun etter hvert begynt å betrakte Paris som et annet, større og mer kaotisk Salpêtrière, umulig å temme. Hver gang hun forlater hospitalet, føler hun seg først helt bortkommen ute på landet – de to møllene som ruver over Seinen, Bicêtre-slottet med sitt hospits, deretter noen spredte hus mellom åkrene, grendene Ivery og Vitery. Hun får ikke følelsen av virkelig å være i hovedstaden før vognen har passert hestetorget og kjører inn i forstaden Saint-Victor. Langs hele ruten fører tøyet til vaskekonene lukten av elven med seg. Litt senere når de La Pitié og Jardin Royal, der botanikere tråkker i søla mellom trær i knoppskyting og velkledde menn baner seg vei til kongens laboratorier. Vognen skrangler bortover Rue Saint-Victor, passerer Augustinerkorherrenes kloster og videre til Place Maubert. Det er henrettelsesdag, og Marguerite trekker seg instinktivt inn mot seteryggen. Bøddelen gir assistenten ordrer ved foten av galgene som allerede er fulle, mengden presser seg sammen rundt vognen, i sprekken mellom gardinene ser hun ansikter passere: Krumbøyd bærer en enøyd kvinne på en kurv full av krukker med honning og nøtteolje; lærremmene strammer over de mannhaftige skuldrene hennes. Marguerite trekker pusten i korte støt. I brøkdelen av et sekund forestiller hun seg at hun allerede er på hjemveien, allerede tilbake i La Salpêtrière, der hun selv bestemmer når mengden skal spre seg, når de skal la henne være i fred.

Hun åpner øynene igjen. Elven renner under føttene hennes. Vognen triller over broen, det grønnlige vannet kommer til syne mellom trehusene, og en kvinne roper «Se opp!» idet hun tømmer nattpotten. Langs høyre bredd snubler en guttunge i noen knuste egg og står med tærne i seig eggeplomme. Så stiger Notre-Dame opp med strittende strebebuer mot kuppelen som ryggraden på et digert beist. Nå er det bare et smug igjen før hun er framme i Rue Saint-Louis. Over henne åpner katedralens vannspyere kjeften på vidt gap som om de prøver å sluke sommerhimmelen.

Mennene er allerede på plass i salongen til greven av Avaux.

«En glede å se Dem, frue.»

Marguerite har alltid likt Joly de Fleury. Generaladvokatens barske trekk står i kontrast til det rolige vesenet: Marguerite har ikke sett ham miste besinnelsen en eneste gang på tjue år. Dessuten ser det ut til at han ikke ofrer Marguerites alder en tanke. Han nevner henne ofte når det er snakk om framtiden, og ser for seg nye prosjekter som om det er hun som skal overleve La Salpêtrière og ikke omvendt.

«Vær så god, ta plass.»

Gjestene er altfor oppslukt av samtalen til å legge merke til henne. Det er lett å få øye på sønnen til Lucie, greven av Argenson – like tørr og mørk som faren, med den særegne holdningen som er så typisk for menn som er vant til å ha makt. Med hissig tonefall kritiserer han Mississippikompaniet og generalbanken i Rue Quincampoix, som har kjøpt aksjer i hopetall i Kompaniet. En av direktørene gir seg til å ramse opp krumspringene til John Law, skotten kongen har utnevnt til generalkontrollør for finansene, og anklager ham for å ha misbrukt aksjonærenes tillit og ruinert dem med papirpengene sine. Den nye generalløytnanten for politiet nikker sakte; Marguerite har alltid vært imponert over det velvillige fjeset nevøen setter opp når noen snakker, før han like etter går løs på dem med en av de etsende tiradene sine. Denne gangen hører hun ikke hva han svarer. Greven av Avaux roper høyere enn alle andre og sverger på at parlamentet kommer til å protestere mot forrige ukes forordning slik at krisen vil bli avverget. Ingen bryr seg om hva han sier.

«Det Mississippi som herr Law har forespeilet oss, finnes ikke», sier en av direktørene.

«Det bør helst finnes, er jeg redd. Vår kjære forstanderinne her har en liste med navn på de pikene som snart skal slutte seg til våre landsmenn der borte.»

Marguerite retter ryggen. Mennene ser på henne. Med parykker som krøller seg i nakken, bøyer de seg over listen så de slappe kinnene legger seg i folder mot frakkekragen.

«Jeg håper de er bedre enn de fordervede kvinnfolkene vi deporterte i fjor.»

«De kan i alle fall ikke være verre.»

«De er i det minste unge.»

«Hvem skal følge dem?»

«Nonner, tror jeg.»

Papirbunken går fra hånd til hånd. I det malte taket rekker de ni muser hverandre laurbærkranser og ildrøde epler.

«Det er i alle fall kvinner nok til å sørge for at slubbertene blir der de er.»

«Vi får se hvor mange som overlever reisen.»

«En lang reise.»

«Fryktelig lang.»

«Og farlig.»

«Men jeg er sikker på at frøken Pancatelin har valgt ut de sterkeste og mest ærbare kvinnene vi har.»

Listen har kommet fram til greven av Argenson. Navnet Menu står øverst på andre side. Marguerite ser en annen vei. Hun undres på hvor mye nevøen vet om Lucies renkespill. Når hun senker blikket, kan hun ikke se annet enn kjerubene i det broderte gulvteppet. Hun ser seg selv som barn, da hun fortvilet prøvde å tiltrekke seg guvernantens oppmerksomhet mens den skravlete Lucie hele tiden overdøvet henne. I dag vil Marguerite både tie og snakke, både stå helt stille og rømme sin vei. Nevøen rekker dokumentet til sidemannen.

«Det ser lovende ut», sier han.

Marguerite venter til rødmen slutter å brenne i kinnene, men korsettet gjør det fortsatt vanskelig å puste. Listen blir lagt i en bunke med andre dokumenter og skal snart godkjennes av regenten, det er en ren formalitet. På den andre siden av bordet tar en av direktørene opp spørsmålet om økonomien på La Salpêtrière. Generaladvokaten lover at kongen vil gi en større donasjon i løpet av de kommende månedene.

Møtet drar ut. Marguerite hører tankespredt på mennenes drøftinger. Hun tenker på Lucie etter skoletimene, da hun ba henne om hjelp til lesingen eller med leksene – nesten vel så mye for å føle seg litt mindre alene, for å få søsterens oppmerksomhet, om så bare for noen minutter.

*

På avreisedagen brer heten seg i Paris som vann i en lekk båt. Det er ingenting som rører på seg utendørs. La Salpêtrière ser ut som et maleri av seg selv. I verkstedene og systuene rister rokker og stoffer under ujevne håndbevegelser; blusene mørkner av svette, oppbrettede ermer strykes over fuktige tinninger. Markedet på Cour Saint-Louis er folketomt, men lukten av salt fisk, muskat og lusern trenger seg inn under lukkede dører. Kjerrene er trukket ut fra vognskjulene, og fra trappen til direksjonsbygningen følger Marguerite med på stallguttene som gjør i stand vognene. Frøken Bailly har mast om at det ikke er fornuftig å bli stående der, at det er svalere på kontoret. Marguerite har sendt henne for å hente en stol. Det er viktig for henne å få tatt farvel. I den stillestående juniluften myldrer det av fluer i hestenes øyne.

Jentene kommer ut i en kompakt flokk. Marguerite har aldri sett alle på en gang. De har nok fått strenge formaninger, for de krysser plassen i taushet. Men hun fanger opp de raske blikkvekslingene og mumlingen som den tunge brisen fører med seg. Hun kjenner igjen Pétronille Béranger, kvinnen med flekken på kinnet, som går med langsomme skritt først i flokken av foreldreløse jenter. Så kommer Charlotte, hånd i hånd med venninnen Étiennette Janson. Marguerite ser bort. Hun håper at hun har gjort det rette. Charlotte var aldri hennes førstevalg til å sendes til Louisiana. Men Marguerite var heller ikke selv førstevalget til stillingen på La Salpêtrière.

Geneviève trenger hun ikke lete lenge etter; det er bare en eneste kvinne som snur seg mot døra på direksjonsbygningen etter at hun har satt seg med ryggen mot treplankene i kjerra. Hun myser i det skarpe lyset. Der hun sitter, kan Marguerite være alt Geneviève velger å se – en uklar skikkelse i et inngangsparti der den hvite solen ikke trenger inn, eller en gammel, sammensunken kvinne i en altfor trang stol. Marguerite prøver å ikke tenke på øyeblikket da hestene begynner å sette seg i bevegelse mot porten og hun blir nødt til å be Bailly om hjelp til å komme seg opp i andre etasje. Akkurat nå er det altfor varmt til at hun greier noe som helst. Hun har fortsatt tid til å overbevise seg selv om at det er hun og hun alene som kan bestemme hvem som skal bli på La Salpêtrière og hvem som kan dra. Hun har fortsatt tid til å se jentene sine reise.