JAN GRUE

Tidligere utgitt:

Alt under kontroll. Noveller 2010

Ubestemt tid. Noveller 2011

Oliver. Barnebok 2012

Kropp og sinn. Noveller 2012

Det kunne vært annerledes. Samlede noveller 2013

Kroppsspråk. Fagbok 2014 (Gyldendal Akademisk)

Teori i praksis. Analysestrategier i akademisk arbeid. Fagbok 2015 (Fagbokforlaget)

Skadedyr. Barnebok 2015 (Cappelen Damm)

Normalia. Noveller 2015

Super-Magnus. Barnebok 2016 (Cappelen Damm)

Det blir ikke bedre. Roman 2016

Jeg lever et liv som ligner deres. En levnetsbeskrivelse. 2018

Det var en gang et menneske. Posthumanisme som tanke og tendens. Essays 2019 (Universitetsforlaget)

Uromomenter. Noveller 2019

Hvis jeg faller. En beretning om usynlig arbeid. 2021

Prøve og feile. Roman, 2022

JAN GRUE

DET KINESISKE ROMMET

Roman

This is the way the world ends
Not with a bang but a whimper.

T.S. Eliot, «The Hollow Men»

PROLOG:
I ET LUKKET ROM

I det halvmørke rommet er Miriam Kahn omgitt av mennesker og maskiner. Viftene durer lavt og det lukter innestengt, av svette og svidd støv.

Stemningen er anspent, men fokusert. Miriam merker knapt omgivelsene. Oppmerksomheten hennes er rettet som et lasersikte mot den lysende skjermen der linje etter linje med tall, bokstaver og andre skrifttegn strømmer forbi. Hun ser etter avvik, forstyrrelser, anomalier – de tusen små problemene som kan oppstå i så kompleks kode. Hun har ingen anelse om størrelsen på det som straks vil skje.

En stemme lyder bak henne. Miriam snur seg for å hysje, så ser hun at det er Erez Goldstein. Obersten står med armene i kors og det lange blodhundfjeset i alvorlige folder. Nå lener han seg frem, peker mot skjermen med en grov finger.

«Og hva er det som foregår der?» spør han. «Hva ser jeg på?»

«Det er den dynamiske algoritmen som …» begynner Miriam, men Goldstein avbryter henne umiddelbart.

«Ikke gi meg en teknisk manual om kunstig intelligens,» sier han. «Gi meg en forklaring.»

Miriam rynker brynene. Han liker å avbryte, tenker hun. Det er sånn han viser hvem som er sjefen. Goldstein vil ikke ha en forklaring. Han vil ha en fortelling han kan henge med i. Han vil slippe å føle seg dum.

Greit. Hun får ta det ned et hakk eller tre. Det som foregår i mellomlagene er uansett så komplisert at hun knapt skjønner det selv. Ikke noe menneske forstår nøyaktig hvordan så komplekse algoritmer fungerer.

Noen ganger blir Miriam holdt våken av denne tanken. Natten i forveien sov hun knapt. Hun kveler et gjesp og velger ordene sine med omhu.

«Nå ser vi på kjernen i Metatron,» sier hun til Goldstein. «Vi ser koden endres etter som systemet tar inn data i sanntid. Data fra de … skal vi se, de 32 enhetene ute i felt.»

I felt. 32 enheter, hver av dem integrert i hjernebarken til en soldat. Fint og konkret. Facts on the ground. Det burde han sette pris på.

Miriam henter opp en kaskade av vinduer, peker først på det ene, så på det andre. «Vi får inn alle slags sansedata. Syn, hørsel, berøring … alt som kan være av betydning.»

Det føles som om hun prøver å selge systemet til ham, men det selger seg selv. State of the art. Det nyeste i AI-drevet sanntidsanalyse, for å forutse og forhindre et nytt, katastrofalt angrep. For det er alltid det uventede som skjer. Det blir ikke som sist, med iranske droner og hjemmelagde raketter. Det blir noe annet. Ikke utenfra, men innenfra.

Systemet er av kritisk betydning. Det kan kalibrere riktig respons på nær sagt hva som helst, og det kan gjøre det mye raskere enn noe menneske. Dette er avgjørende. Hva er en passelig mengde dødelig kraft? Alliansene er ustabile. USA vakler. Hele regionen balanserer på en knivsegg. Det er som om et eneste lite støt er alt som skal til for å utløse en ny verdenskrig …

De henter inn sansedata, men det er så uendelig mye mer. Sentralt støttet mønstergjenkjenning, integrering av signaltrafikk, data fra overvåkning, fra informanter. Alt det en stor og komplisert organisasjon kan vite, men også alt det et menneskelig øye kan observere, uten virkelig å se. De små detaljene, de umerkelige bevegelsene, det som kan vise seg å være skillet mellom venn og fiende, vanlig borger og terrorist. Det du kanskje legger merke til, ubevisst, men overser inntil det er for sent; her, derimot, blir det sammenstilt, prosessert og analysert, og deretter formidlet lynraskt tilbake til besluttende instans.

Så legger Miriam merke til noe underlig.

«Daniel?» sier hun og snur seg mot den skrantne utvikleren som sitter ved siden av henne. Han vender det fugleaktige fjeset sitt mot Miriam.

«Ja?»

«Det er noe rart der,» sier hun. «Noe er galt.»

«Hva snakker du om?» sier Daniel.

«Weiss,» sier Miriam. «Nummer 17. Jeg finner ham ikke. Signaturen hans er borte.»

«Det kan ikke stemme.» Han taster lynraskt mens han snakker. «Jo da, her er han.»

«Jo, der er …» begynner Miriam. Så stopper hun. Det er definitivt datastrømmen fra Weiss, og like definitivt er det noe alvorlig galt med den.

«Daniel, han er ikke der. Ser du det ikke? Aktiviteten i hjernebarken, i hippocampus, i amygdala … alt har flatet ut. Er det noe galt med ham? Sjekk de andre biomarkørene.»

«Hjerterytme er ok. Ingenting annet rart. Han fungerer akkurat som han skal.»

«Hva er det som foregår?» sier en skarp stemme. Miriam hadde helt glemt oberst Goldstein. Mens hun snur seg mot ham kjenner hun blodet forsvinne fra ansiktet.

«Det er korporal Weiss. Han har en individuell signatur i systemet. Alle enhetene har en. Kognitiv aktivitet, følelsesmessige responser. Personligheten hans, alt som er ham. Og nå er det som om han har forsvunnet.»

«Hva mener du, forsvunnet?» sier Goldstein. «Hvor er han blitt av?»

Daniel bryter inn i samtalen. Stemmen hans er rolig og dempet. «Han er ikke borte,» sier han. «Tvert imot. Om noe, så er han bedre integrert i systemet enn før. Alt fungerer som det skal.»

Nå blir Miriam redd for alvor. Det er ingen tvil om at datastrømmen fra Weiss viser en dramatisk endring, og Daniel kan lese koden like godt som henne. Det som skjer nå, er langt utenfor parameterne de har etablert. Hvorfor reagerer han ikke?

«Se der!» sier hun og peker mot skjermen. «Det er ikke bare Weiss, det er …»

Brått blir hun stille. For det gjelder alle. I rute etter rute forsvinner de individuelle signaturene. Hun mister sporet av dem alle sammen, den ene etter den andre. 32 soldater med skarpladde våpen. Lys som slukkes. Øyne som lukkes igjen.

«Oberst,» insisterer Miriam. «Systemet er ustabilt, noe er i ferd med å skje. Det var for tidlig med en livetest. Vi må avbryte!»

«Daniel?» spør Goldstein.

Daniel rører seg ikke.Til vanlig er han så nervøs, han skotter alltid rundt seg. Men nå, under de buskete brynene, ser de mørke øynene verken på Miriam eller på Goldstein. Daniel ser bare rett fremfor seg, det blålige lyset fra skjermen gir det fullkomment nøytrale ansiktet hans et uhyggelig skjær. Det er skjermen han har blikkontakt med, og han er hypnotisert av den.

«Systemet virker,» sier han, og stemmen hans er flat, helt uten affekt, som om det er selve koden som snakker. «Vi har oversikt. Alt fungerer som det skal.»

«Daniel!» utbryter Miriam, men i samme øyeblikk avtegner det seg et varsel i strømmen av data fra enhet 17. Ingen tvil. Det er akutt. Systemet har utpekt en rekke trusler i mengden, på den ene skjermen ser Miriam konturene legge seg oppå én kropp og så enda en, røde omriss over videostrømmen. Men det kan ikke stemme, det er ikke bare voksne som blir blinket ut, det er også barn …

«Kode gimel,» sier Daniel med den samme flate stemmen. «Akutt trussel. Respons?»

«Verifiser og dobbeltsjekk,» sier Goldstein.

Det går kaldt nedover ryggen på Miriam idet hun ser Daniel begynne å taste med lynraske, mekaniske bevegelser. Fra én enhet og så enda en kommer bekreftelser på trusselbildet og forsterking av bekreftelsene, men det er som å høre lyden i et ekkokammer, det er nøyaktig det samme signalet som kommer tilbake. Som om de 32 soldatene ser med de samme øynene – og styres av den samme bevisstheten.

«Verifisert og sjekket,» sier Daniel. «Respons?»

«Godkjent,» sier Goldstein kort.

«Vent!» roper Miriam, men det er for sent.

Responsen er allerede i gang.