Jenny Colgan

Jul på strandpromenaden

Oversatt fra engelsk av

Teje Vejrup, MNO

Til alle drømmerne, og til drømmene deres, store som små.

Ja, selv dem som bare er på størrelse med en lundefugl.

«Du vil aldri finne fred gjennom å hate, gutt. Det bare stenger deg mer av fra verden. Og denne byen er bare et forbannet sted hvis du gjør den til det. For resten av oss er den et velsignet sted!»

Brigadoon

Kjære leser

Tusen takk for at du vil lese denne boka, den siste i trilogien om det lille bakeriet på strandpromenaden (antageligvis). Jeg har virkelig elsket å skrive om eventyrene til Polly, Huckle og en veldig uskikkelig lundefugl ved navn Neil.

Hvis disse fortellingene er nye for deg, er det ærlig talt ikke så mye du trenger å vite: Polly flyttet til tidevannsøya Mount Polbearne da firmaet hennes gikk konkurs, og har skapt seg et nytt liv der.

Hun bor i et fyrtårn fordi hun syntes det virket romantisk (NB: Det er en SKIKKELIG pest og en plage), sammen med den besindige amerikanske kjæresten Huckle og, selvsagt, en lundefugl. Hun baker hver dag for dem som bor på Mount Polbearne og gjestene deres. Sånn, da er du klar til å sette i gang!

Litt om området fortellingen utspiller seg i:

For meg er Cornwall like mye et sted i fantasien som et virkelig hjemsted for massevis av mennesker, fordi jeg var der så mye som barn.

I mitt hode er det som en versjon av Narnia eller et av de andre fantasistedene jeg likte å besøke – jeg var helt besatt av «Over Sea, Under Stone», og selvsagt av Fem-serien og Jentene på Malory.

I feriene pleide vi å bo i de små husene som hadde vært brukt av dem som jobbet i tinngruvene i nærheten av Polperro. Moren min var en stor fan av Daphne du Maurier, og når hun puttet meg og de to brødrene mine til sengs i de små, smale sengene, fortalte hun oss historier som fikk det til å ise i blodet, om forlis og sjørøvere og gull og vrakplyndrere, og vi lyttet med frydefull skrekk, og en av oss, sannsynligvis minstebroren min – selv om han sikkert vil påstå at det var meg – ble holdt våken av mareritt halve natta.

Sammenlignet med det kjølige Skottland var solrike Cornwall som et paradis for meg. Hvert år unnet vi oss å kjøpe disse store flytebrettene, og vi hoppet i vannet med det samme vi sto opp, og bare fløt og plasket rundt på brettene våre helt til vi ble slept opp av vannet med makt for å spise sandete sandwicher pakket i plast, og jeg var solbrent rundt stroppene på badedrakten som gikk i kryss på ryggen.

Senere på dagen grillet faren min fisk på den lille hjemmelagde grillen han satte opp hvert år, av murstein og en rist, og jeg satt i det høye marigresset og leste bøker og ble bitt av insekter.

Og etter det igjen (for man får være veldig lenge oppe når det er ferie) kjørte vi kanskje ned til Mousehole eller St. Ives og spiste is mens vi ruslet langs havnepromenaden og så på kunstgalleriene, eller varme, salte, stekte poteter, eller fudge som jeg alltid var besatt av de forskjellige smakene på, selv om jeg blir kvalm hver gang jeg spiser fudge.

Det var en velsignet tid, og det var en glede å tenke på den igjen da jeg begynte å skrive på serien min om Mount Polbearne. Vi tok en dagstur – jeg tror det er lovpålagt for alle som besøker Cornwall – til St. Michael’s Mount, og jeg husker hvor grepet og fascinert jeg ble av den gamle steinlagte veien som forsvant under bølgene. Det var det mest romantiske og magiske jeg kunne forestille meg, og jeg har hatt så mye glede av å la bøkene mine utspille seg der. Hvis jeg klarer å formidle selv en brøkdel av den gleden Cornwall har gitt meg i livet, gjennom bøkene mine – ja, da vil jeg virkelig fryde meg.

Jenny xxx

Kapittel 1

Denne fortellingen handler om en bestemt jul, men begynner egentlig med en Veldig Dårlig Ting som skjedde våren før.

Det er litt synd at den Dårlige Tingen skjer om våren og at vi bare skal se på den en liten stund, for om våren er den korniske tidevannsøya Mount Polbearne et ekstraordinært vakkert sted.

En opphøyd vei strekker seg over til den eldgamle bosettingen som tidligere var forbundet med fastlandet frem til havnivået steg. Nå dekker tidevannet den gamle brosteinslagte veien to ganger om dagen, noe som gjør det til både et veldig romantisk og et veldig upraktisk sted å bo.

Det ligger en klynge av små hus og butikker langs havnen, inkludert Pollys lille bakeri på strandpromenaden, som heter Bakeriet på strandpromenaden for å skille det fra det originale bakeriet. Du lurer kanskje på hvordan slik en liten landsby kan holde liv i to bakerier, men da har du tydeligvis ikke spist der, for Polly betyr det samme for bakingen som Phil Collins betyr for trommene. Eller vent litt, det er kanskje ikke et særlig godt eksempel.

Uansett, du kan ta det helt med ro: hun er veldig, veldig flink til å bake. Surdeigsbrødet hennes er nøtteaktig og fast og har deilig, sprø skorpe, og bagettene hennes er lettere og luftigere enn luft. Hun lager verdens tyngste og deiligste focaccia med olivenolje, og delikate smaksrike ostescones. Duften av bakverket hennes – hun tester ut ting på kjøkkenet hjemme i fyrhuset, og så er det de store industrielle ovnene i selve bakeriet, pluss en fantastisk, vedfyrt en – svever over byen og lokker til seg de sultne og de nysgjerrige fra milevis unna.

Langs havnen finner vi, i tillegg til bakeriet, Andys pub, The Red Lion, som tar ganske lett på dette med skjenkeløyve, spesielt hvis det er en varm kveld på uteserveringen i bakgården, der det henger lyslenker og lukter hav. Andy driver også en fantastisk og overveldende dyr fish and chips-servering ved siden av, så han er en travel mann. I selve havnen ligger fiskebåtene og klirrer med mastene. En gang var fisket selve ryggraden på Mount Polbearne, og nå er det den nest mest populære jobben i det lille øysamfunnet, nest etter turistnæringen.

Små brosteinsgater snirkler seg oppover bakken, og her har de samme familiene bodd i flere generasjoner. Det lille samfunnet sto i fare for å dø ut, men da Polly kom og overtok bakeriet, etter at grafisk design-firmaet hennes hun hadde før, gikk dukken, sammenfalt det med – noen vil påstå at det satte i gang – et nytt oppsving; nå er det til og med en snobbete fiskerestaurant på stedet. Barn blir født, og den generelle oppfatningen er at saker og ting er på vei oppover.

Nå er trikset å passe på at oppturen fortsetter uten at alle de nydelige, falleferdige husene blir kjøpt opp som sommerhus av rike folk fra London og Exeter som aldri dukker opp i ukedagene, og som gjør det for dyrt for lokalbefolkningen å bo der. Men med et par unntak har det ustabile nettet og det konstant vekslende tidevannet sørget for at stedet mer eller mindre har unngått invasjon – som det har gjort i hundrevis av år – så det kunne ha vært verre.

Sommeren på Mount Polbearne er alltid full av folk og travel og litt kaotisk, mens alle prøver å tjene nok penger til å klare seg gjennom den lange, kalde vinteren. Men om våren har ikke turistsesongen helt startet ennå – eller, det kommer vanligvis et lite rush rundt påsketider, da alle dukker opp og håper på det beste og later som om de ikke er det minste skuffet over at vinden som har pleid å sende skipsvrak inn mot denne forræderske biten av den korniske kystlinjen, blåser sukkerspinnet rett i fjeset på dem, eller over at de pittoreske fiskebåtene som dupper i havnen, ikke bare er der for å se pene ut i ferievideoer, men at det faktisk er de frådende bølgene som kaster båtene rundt med fiskere med røde fingre som bøter garn, eller, som oftere er tilfelle nå for tiden, som gransker datautskrifter over fiskestimenes bevegelser, mens de beregner nøyaktig hvor mye de kan hente opp fra havet.

Men så snart de lett skuffede påsketuristene (og de ekstremt selvtilfredse, må jeg si, som ble værende til tredje påskedag og ble belønnet med en gyllen dag så utsøkt perfekt og nydelig at de irriterer vennene sine noe voldsomt de neste fem årene ved å minnes den) har dratt, får Mount Polbearne en kort pause før sommerens flodbølge kommer: barn med krabbehåv, voksne som drømmer om den slags ferie de hadde som barn, med lange, gylne strender og friheten til å løpe omkring (til de innser at det ikke er noe rekkverk på veien over til øya, og tidevannet kommer overraskende fort inn, og de tingene som foreldrene deres syntes det var helt greit at de gjorde i 1985, er ganske skremmende nå, og, nå ja, de trenger selvsagt god wifi også, noe Mount Polbearne ikke kan tilby, men de må bare gjøre det beste ut av det).

Så i april trekker Mount Polbearne pusten. Når du vender blikket mot fastlandet, kan du se hvordan trærne begynner å blomstre i digre girlandere av rosa og hvitt. Dager som begynner som kjølige og uforutsigbare, får plutselig et kjapt glimt av solskinn; og den tidlige morgentåken letter, og varmen stiger og frigjør den deilige duften av alt som vokser og fugler som bygger rede og tjatrer til hverandre, og den klare, lyse grønnfargen på trærne når løvet spretter, og den spesielle, vibrerende, milde skjønnheten som er England tidlig på våren, på sitt aller beste.

Fortellingen vår blir ikke værende der.

Men den begynner der. Og det burde være en tid med nye begynnelser, en tid da man muntert kryper ut av vinterpleddene og bort fra TV-skjermen og blunker mot det nye morgenlyset.

Men for det meste består den av at Polly Waterfords beste venninne, den blonde og sofistikerte Kerensa, kona til Huckles beste venn, banner heftig i telefonen.

«Slutt å banne», sa Polly fornuftig og gned seg i øynene. «Jeg skjønner ikke et ord av hva du sier.»

Som så ofte ellers ble forbindelsen brutt mellom Polbearne og fastlandet, der Kerensa bodde i et digert og latterlig overdådig herskapshus sammen med ektemannen sin, Reuben, som var et amerikansk (og ganske høylytt) vidunderbarn.

«Hvem var det?» sa Huckle mens han ventet på at brødet skulle sprette opp av brødristeren på det solfylte kjøkkenet i fyrhuset der de bodde sammen. Han hadde på seg en falmet, grå T-skjorte over bokseren. Det var ikke egentlig varmt nok til å ha på seg bare det, men Polly klaget absolutt ikke. Det var søndag morgen, den eneste fridagen hennes, og det saltede, lokale smøret ventet på å bli smurt på brødskiven, eller en dæsj av Huckles egen honning, søt appelsinblomst, som passet til det milde været den morgenen.

«Kerensa», sa Polly. «Hun hadde noe veldig viktig banning å ta seg av.»

«Det høres ut som henne, ja. Om hva da?»

Polly prøvde å ringe opp igjen, uten hell.

«Med Kerensa kan det ha vært hva som helst. Sannsynligvis er Reuben dust igjen.»

«Nå ja, det tar jeg for gitt», sa Huckle med gravalvorlig mine, der han sto bøyd over brødristeren og stirret intenst på den. «Å, noen er nødt til å finne opp en rask brødrister», klaget han.

«En rask brødrister?» sa Polly. «Hva?»

«Det tar for lang tid å riste brød», sa Huckle.

«Hva i alle dager snakker du om?»

«Jeg har skikkelig lyst på ristet brød, og jeg puttet surdeigsbrødet ditt i risteren – det blir forresten det beste ristede brødet i verden …»

«Jeg visste at det fantes en grunn til at du er sammen med meg», sa Polly.

«… og så HERREGUD, det lukter bare så godt, det er nesten så du ikke kan vente, du er bare nødt til å spise det fantastiske ristede surdeigsbrødet med én gang.»

Han trykket på knappen, og to ikke helt ferdigristede skiver med lyst gyllent brød spratt opp.

«Ser du?» sa han og angrep dem hissig med en smørkniv. Smøret var fremdeles hardt etter å ha stått i kjøleskapet, og rev hull i den myke innmaten i brødet. Huckle stirret dystert på tallerkenen sin. «Hver gang. Jeg får panikk og tar brødet ut for tidlig, og så angrer jeg skikkelig, og så er hele opplevelsen med det ristede brødet fullstendig ødelagt.»

«Lag mer.»

«Det funker ikke. Jeg har prøvd.»

Huckle puttet enda et par skiver i risteren allikevel.

«Problemet er at jeg kommer til å ha spist opp de første to skivene før de neste er ferdige. Det er en ond sirkel. Nøyaktig det samme kommer til å skje igjen.»

«Kanskje», sa Polly, «du bare burde stå over brødristeren med munnen åpen når brødet skal til å sprette opp.»

«Ja, jeg har tenkt på det», sa Huckle. «Muligvis med en slags smør-sprøytepistol, så alt er helt klart og man ikke er nødt til å smøre det på i full fart fordi man er nødt til å spise alt det deilige ristede brødet så fort.»

«Jeg trodde ikke det var mulig å møte noen som er mer besatt av brød enn jeg er», sa Polly. «Men – og jeg kan ikke helt tro at jeg sier dette – jeg tror muligens du overanalyserer dette med ristet brød.»

«Hvis jeg bare kunne finne opp Superhurtigristeren», sa Huckle, «så ville vi ha vært rikere enn Reuben.»

Brødskivene spratt opp av risteren.

«FORT! FORT! FORT!!!!»

Og etterpå gikk de ganske enkelt tilbake til sengs, fordi Polly, siden hun var baker, var nødt til å gå ekstremt tidlig i seng alle andre dager i uka, og Huckle, som var honningselger, ikke nødvendigvis gjorde det, så det var ikke alltid de var våkne på samme tid. Og Polly sendte en tekstmelding til Kerensa og sa at hun ikke skulle bekymre seg, alt kom til å gå bra, hun skulle ringe henne senere, og så slo hun av telefonen.

Dette skulle vise seg å være et fryktelig, fryktelig feilgrep.

Kapittel 2

La oss få én ting på det rene: Ingenting av det som skjedde, var egentlig Pollys feil eller Huckles feil. Det var helt klart Kerensas feil, som du vil få se, og litt Selinas også, noe hun aldri i verden ville ha innrømmet, men hun likte absolutt å oppmuntre til sånne ting (for noen mennesker bare er sånn, ikke sant? Liker å få ting til å skje).

Men det var også bitte litt Reubens feil, fordi – og jeg kan ikke få sagt det tydelig nok – selv etter hans målestokk var han virkelig ubeskrivelig dust den dagen.

Han hadde glemt at det var bryllupsdagen deres – den første bryllupsdagen deres – og da Kerensa påpekte det, svarte han at, ja da, han hadde gjort masse av de der romantiske greiene tidligere, og nå var de gift, så da var jo alt i orden, ikke sant? Liksom, han hadde gjort det, og nå hadde de det helt topp, og uansett hadde hun jo minst et titalls håndvesker, ikke sant, og forresten måtte han komme seg av gårde og rekke et fly til San Francisco for å diskutere en enorm aksjehandel, og Kerensa sa at det hadde ikke hun visst om, og han svarte at, ja, da burde hun ha lest oversikten assistenten hans hadde mailet henne, han skulle dra om to timer, og hun spurte om hun også kunne bli med, for hun hadde hørt at San Francisco var et herlig sted å være om våren, og han svarte nei, ikke egentlig, vennen min, for han kom til å være kjempetravel. Så ga han henne et ha det-kyss og foreslo at siden de hadde treningsrom i huset, så kunne hun kanskje ta og bruke det?

Så. Du skjønner hva jeg mener. Det var ikke ondsinnet ment, det er bare sånn Reuben er: når han jobber, blir han til Steve Jobs og tenker egentlig ikke på andre enn seg selv, og det er grunnen til at han mer eller mindre er like rik som Steve Jobs, også. Vi snakker uansett om mye penger.

Så Kerensa sto der i den helt tomme, digre foajeen i det enorme, fantastiske huset deres med egen strand på nordkysten av Cornwall og lurte på om hun skulle gråte en skvett. Hun bestemte seg for å være sint i stedet, for dette hadde skjedd oftere og oftere i det siste, og det virket aldri som om Ruben skjønte at hun faktisk ikke likte å bli kontaktet av den personlige assistenten hans, som var kul og amerikansk og kledd i veldig dyre klær, og som Kerensa var litt redd for, selv om det ikke var mye som kunne skremme henne, og helt siden Reuben kickstartet karrieren igjen i fjor, etter at han nesten gikk konkurs, hadde hun knapt sett ham; han var alltid på farten.

Så hun bestemte seg for å bli sint, og i opphisselsen ringte hun Polly, som viste seg å være opptatt med å snakke om ristet brød med Huckle på den eneste fridagen sin, og som slett ikke var så medfølende som en venn burde være under slike omstendigheter, noe Polly senere kom til å angre bittert på.

Så da ringte Kerensa den andre venninnen deres, Selina, som hadde hatt en fæl tid da hun ble enke to år tidligere, og som fremdeles kunne bli litt emosjonell, og Selina, som hadde bodd på fastlandet og alltid hatt en fancy karriere før hun kom i skade for å falle for en fisker, sa at hun hadde en super idé: hun holdt på å kjede seg fra vettet, så kunne de ikke dra inn til Plymouth, gå på den fineste restauranten de kunne finne og drikke det dyreste på menyen, og så sette det på kortet til Reuben og si takk for den fine bryllupsdagsgaven neste gang hun så ham?

Og Kerensa syntes dette var en veldig god idé, så det gjorde de. Og det som begynte som en lunsj – og masse, og da mener jeg masse klaging over mennene i livene deres – kom litt ut av kontroll, og de endte med å møte en masse andre jenter som var der på utdrikningslag og umiddelbart tok dem med i gjengen sin, og de dro og så et «danseshow» sammen med disse jentene, og hva danseshowet innebar, overlater jeg helt til fantasien din å finne ut av, men det var ganske mye babyolje involvert, og noen veldig høye menn med brasiliansk aksent, og brennende Sambuca-shots, og så er minnene til Kerensa litt ulne etter det, men da hun våknet neste morgen på et umåtelig snobbete hotell, husket hun vagt at hun hadde valset inn der på et ugudelig tidspunkt og viftet med et platina-kredittkort, og hun husket nok andre ting til å vite at hvis hun kunne få det skåret bort fra hjernen med skalpell, så ville hun ha gjort det.

Han hadde allerede gått. Men det lå et langt, svart hårstrå i dusjen.

Jeg vet det. Jeg sa jo at det var en Dårlig Ting.

Og, å, det blir verre. Tenk på noe du har gjort på byen som du angrer litt på, og gang det med omtrent en million.

Kerensa kom hjem – med en fnisete Selina som bare var litt fyllesyk, og som syntes hele situasjonen var hylende morsom og hadde passet på å drikke masse vann i løpet av kvelden, for det er også en sånn type venn hun er – bare for å oppdage at Polly hadde hatt så dårlig samvittighet over at hun ikke hadde besøkt henne at Huckle hadde ringt Reuben og mer eller mindre beordret ham til å dra hjem og være snill mot kona si.

Så Reuben hadde utsatt forretningene i San Francisco og flydd hele veien hjem igjen, fullastet med alle tenkelige parfymer fra taxfree-butikken fordi han ikke husket hvilken hun likte. Han kom marsjerende inn døra – til der Kerensa hadde kastet opp hele formiddagen og kravlet rundt på gulvet mens hun veltet seg i fylleangst og selvmedlidenhet – tok henne i armene og erklærte sin udødelige kjærlighet, før han prøvde å bære henne dramatisk opp trappa, noe han ikke fikk til siden han hadde sittet på et fly hele natta, og Kerensa var fem centimeter høyere enn ham og mest hadde lyst til å dø; men de gjorde sitt beste sammen uansett, med aprillyset strømmende inn gjennom de digre vinduene som gikk fra gulv til tak i det enorme, runde soverommet deres, med den latterlige/imponerende (stryk det som ikke passer) runde senga, og etter det tok han med seg Kerensa overalt hvor han dro det neste halvåret.

Så det var den fæle tingen som skjedde den våren.

Og hvis dette hadde vært en film, ville vi nå ha kommet til det punktet der den illevarslende musikken stemmer i og den innledende rulleteksten begynner …