Patricia Highsmith

Den fordekte

Mr. Ripley

Oversatt av Daisy Schjelderup

1

Tom var ute i hagen da telefonen ringte. Han lot husholdersken, Mme Annette, ta den og fortsatte å skrape vekk den fuktige mosen som vokste på siden av steintrappen. Det var en våt oktober.

«M. Tome!» lød Mme Annettes sopran. «Det er London!»

«Kommer», ropte Tom. Han slengte fra seg murskjeen og gikk opp trappen.

Telefonen i første etasje var i stuen. Tom satte seg ikke på den gule silkesofaen, for han hadde dongeribukser på seg.

«Hei, Tom. Jeff Constant. Fikk du …» Brrrp.

«Kan du snakke høyere? Det er dårlig forbindelse.»

«Er det bedre nå? Jeg hører deg godt.»

Folk i London hørte alltid bra. «Litt.»

«Fikk du brevet mitt?»

«Nei», sa Tom.

«Å. Vi er i vanskeligheter. Jeg ville advare deg … Det kommer …»

Knitring, summing, et dumpt klikk, og de ble avbrutt.

«Pokker», sa Tom mildt. Advare ham? Var det noe galt ved galleriet? Med Derwatt Ltd.? Advare ham? Tom var neppe innblandet. Han hadde riktignok hatt ideen til Derwatt Ltd., og han hadde litt inntekter av det, men … Tom kikket på telefonen og ventet at den skulle ringe på ny hvert øyeblikk. Eller skulle han ringe til Jeff? Nei, han visste ikke om Jeff var i atelieret sitt eller i galleriet. Jeff Constant var fotograf.

Tom gikk bort til det franske vinduet som vendte ut mot bakhagen. Han ville skrape av litt mer mose, tenkte han. Tom tok hagearbeidet nokså tilfeldig, og han likte å tilbringe en time med det hver dag. Han slo gresset med motorklipperen, rakte, brente kvister og luket. Det ga ham mosjon, og samtidig kunne han dagdrømme. Han hadde så vidt begynt med murerskjeen igjen da telefonen ringte.

Mme Annette kom inn i stuen med en støvklut. Hun var liten og kraftig bygget, i sekstiårsalderen og ganske munter. Hun kunne ikke et ord engelsk, og det lot til at det var umulig for henne å lære det … ikke engang «God morgen», hvilket passet Tom fortreffelig.

«Jeg tar den, madame», sa Tom og tok telefonen.

«Hei», sa Jeffs stemme. «Hør her, Tom. Jeg lurte på om du kunne komme over. Til London. Jeg …»

«Du hva?» Forbindelsen var fremdeles dårlig, men ikke fullt så ille.

«Jeg sa … jeg har forklart det i et brev. Jeg kan ikke forklare det her. Men det er viktig, Tom.»

«Har noen gjort en tabbe? … Bernard?»

«På en måte. Det kommer en kar fra New York, antagelig i morgen.»

«Hvem?»

«Jeg har forklart det i brevet. Du vet vel at Derwatt-utstillingen åpner tirsdag. Jeg skal klare situasjonen til da. Ed og jeg skal ganske enkelt ikke være tilgjengelige.» Jeff virket virkelig bekymret. «Er du ledig, Tom?»

«Vel … ja.» Men Tom hadde ikke lyst til å reise til London.

«Forsøk å skjule det for Heloise. At du drar til London.»

«Heloise er i Hellas.»

«Å, det var bra.» Første tegn til lettelse i Jeffs stemme.

Jeffs brev kom klokken fem samme ettermiddag, ekspress og rekommandert.

Charles Place 104

N.W. 8.

Kjære Tom

Den nye Derwatt-utstillingen åpner tirsdag den 15., den første på to år. Bernard har nitten nye lerreter, og flere bilder vil bli utlånt. Og så de dårlige nyhetene.

Det er en amerikaner som heter Thomas Murchison, ikke kunsthandler, men samler … trakk seg tilbake med flust med penger. Han kjøpte en Derwatt av oss for tre år siden. Han har sammenlignet maleriet med en tidligere Derwatt han nettopp har sett i Statene, og nå sier han at det er falskt. Det er det selvfølgelig, siden det er et av Bernards bilder. Han skrev til Buckmaster-galleriet (til meg), og sa at han tror hans bilde ikke er ekte, for teknikken og fargene tilhører en periode i Derwatts verker som ligger fem eller seks år tilbake. Jeg har en sterk mistanke om at Murchison har til hensikt å lage oppstyr. Og hva skal vi gjøre med det? Du har alltid gode ideer, Tom.

Kan du komme over og prate med oss? Alle utgifter betalt av Buckmaster-galleriet. Vi trenger først og fremst en injeksjon med selvtillit. Jeg tror ikke Bernard har gjort noen tabbe med de nye bildene. Men Bernard er helt oppskjørtet, og vi vil ikke ha ham i nærheten ved åpningen, særlig ikke ved åpningen.

Vær så snill å komme straks hvis du kan!

Beste hilsen,

Jeff

PS. Murchisons brev var høflig, men sett at han er av det slaget som vil insistere på å oppsøke Derwatt i Mexico for å få det verifisert?

Det var virkelig et poeng, tenkte Tom, for Derwatt eksisterte ikke. Den historien (som Tom hadde funnet opp) som Buckmaster-galleriet og Derwatts lojale lille gjeng av venner hadde spredd, gikk ut på at Derwatt var reist til en liten landsby i Mexico for å bo der. Han tok ikke imot besøk, hadde ikke telefon, og han hadde forbudt galleriet å gi adressen hans til noen. Vel, hvis Murchison reiste til Mexico, ville han få nok å gjøre med å lete, nok til å holde ham beskjeftiget resten av levetiden.

Men Tom kunne forestille seg at Murchison – som antagelig hadde med seg Derwatt-bildet – ville snakke med andre kunsthandlere og deretter med pressen. Det kunne vekke mistanke, og Derwatt ville kanskje gå opp i røyk. Ville gjengen trekke ham inn i det? (Tom tenkte alltid på galleri-folkene, Derwatts gamle venner, som «gjengen», selv om han mislikte uttrykket hver gang det dukket opp i hjernen hans.) Og Bernard kunne komme til å nevne Tom Ripley, tenkte Tom. Ikke fordi han var ondskapsfull, men ut fra sin sinnssyke – nesten overjordiske – ærlighet.

Tom hadde bevart sitt navn og sitt rykte ubesmittet, forbløffende ubesmittet, når man tok i betraktning alt han foretok seg. Det ville være høyst pinlig hvis det kom i franske aviser at Thomas Ripley fra Villeperce-sur-Seine, gift med Heloise Plisson, datter av Jacques Plisson, millionær og innehaver av Plisson Pharmaceutiques, sto bak det inntektsbringende falskneriet Derwatt Ltd., og at han i årevis hadde fått sine prosenter derfra, selv om det bare var ti prosent. Det ville virke særdeles usmakelig. Selv Heloise ville reagere på det, til tross for at Tom mente hun ikke eide moral i det hele tatt. Og hennes far ville utvilsomt presse henne til å søke skilsmisse (ved å nekte å utbetale månedspengene hennes).

Derwatt Ltd. var nå blitt et stort foretagende, og et sammenbrudd ville slå i mange retninger. Den lukrative forretningen med alle slags kunstmaterialer merket «Derwatt» ville gå nedenom, og både gjengen og Tom hadde prosenter av den. Og så var det Derwatt Kunstskole i Perugia, vesentlig beregnet på søte, gamle damer og amerikanske piker på ferie, men en inntektskilde den også. Kunstskolen fikk ikke først og fremst sine inntekter ved å undervise og selge «Derwatt»-artikler, men ved å fungere som eiendomsmegler. Den fant hus og møblerte leiligheter av dyreste klasse til velbeslåtte turister og fikk provisjon av alt sammen. Skolen ble drevet av et par engelske homoseksuelle som ikke var med på Derwatt-bedrageriet.

Tom kunne ikke bestemme seg: skulle han reise til London eller ikke? Hva kunne han egentlig si? Og dessuten forsto Tom ikke selve problemet: var det ikke tenkelig at en maler i et eneste bilde kunne gå tilbake til en tidligere teknikk?

«Foretrekker m’sieur lammekoteletter eller kald skinke til aftens?» spurte Mme Annette.

«Lammekoteletter, tror jeg. Takk. Og hvordan går det med tannen?» Samme morgen hadde Mme Annette vært hos landsbyens tannlege med en tann som hadde holdt henne våken hele natten. Hun hadde den største tillit til ham.

«Ingen smerter nå. Dr. Grenier er så hyggelig! Han sa det var en byll, men han åpnet tannen og sa at nerven ville falle ut.»

Tom nikket, men han lurte på hvordan en nerve kunne falle ut. Tyngdekraften, antagelig. De måtte grave temmelig dypt for å få ut en av hans nerver en gang, og den var endatil i overkjeven.

«Var det gode nyheter fra London?»

«Nei, vel … bare en venn som ringte.»

«Noe nytt fra Mme Heloise?»

«Ikke i dag.»

«Å, tenke seg til, solskinn! Hellas!» Mme Annette tørket av et allerede skinnende blankt lokk på en stor eikekiste ved siden av peisen. «Se ut! Det finnes ikke sol i Villeperce! Det er blitt vinter.»

«Ja.» Mme Annette hadde sagt det samme hver dag i det siste.

Tom ventet ikke å se Heloise før nærmere jul. På den annen side kunne hun dukke opp helt uventet – hadde kanskje hatt en liten, forbigående uoverensstemmelse med vennene sine, eller hun hadde ganske enkelt skiftet mening og ville ikke bli så lenge om bord i en båt. Heloise var impulsiv.

Tom satte på en Beatles-plate for å bli i bedre humør. Så vandret han rundt i den store stuen med hendene i lommene. Han elsket huset. Det var et toetasjes, firkantet, grått steinhus med fire tårn over fire runde hjørneværelser i annen etasje. De fikk huset til å ligne et lite slott. Hagen var veldig, og selv etter amerikansk målestokk hadde stedet kostet en formue. Heloises far hadde gitt dem huset som bryllupspresang for tre år siden.

I tiden før han giftet seg, hadde Tom trengt en del ekstra penger, Greenleaf-pengene var ikke nok til at han kunne nyte den livsformen han etter hvert foretrakk, og Tom hadde vært interessert i sin andel av Derwatt-pengene. Nå angret han på det. Han hadde gått med på ti prosent, den gang da ti prosent var svært lite. Selv han hadde ikke forutsett at Derwatt skulle blomstre opp slik som det hadde gjort.

Tom tilbrakte den kvelden slik som han tilbrakte de fleste kvelder, alene i ro, men tankene hans var ikke rolige. Han spilte svak stereo-musikk mens han spiste, og han leste Servan-Schreiber på fransk. Der var to ord Tom ikke kjente. Han ville slå dem opp i kveld, i leksikonet han hadde på nattbordet. Han var god til å huske ord til han kunne slå dem opp.

Etter middagen tok han på seg regnfrakk, enda det ikke regnet, og gikk til en liten bar-kafé noen hundre meter unna. Han drakk iblant kaffen sin der om kvelden, stående ved baren. Innehaveren, Georges, spurte alltid etter Mme Heloise og uttrykte sin medfølelse med Tom som måtte tilbringe så meget tid alene. Denne kvelden sa Tom muntert:

«Å, jeg er ikke sikker på at hun blir på den yachten i to måneder til. Hun kommer til å kjede seg.»

«Quel luxe», mumlet Georges drømmende. Han var en tykkmaget fyr med rundt ansikt.

Tom stolte ikke på hans milde, ufeilbarlige gode humør. Konen, Marie, var en stor, energisk brunette som brukte kraftig rød leppestift. Hun var utvilsomt temmelig tøff, men hun lo på en vill, lykkelig måte som forsonte ham med henne. Dette var en bar for arbeidere, og Tom hadde ikke noe imot det, men det var ikke yndlingsbaren hans. Den var bare tilfeldigvis den nærmeste. Og Georges og Marie hadde i alle fall aldri snakket om Dickie Greenleaf. En del mennesker i Paris, venner av ham eller Heloise, hadde gjort det, og det samme gjorde eieren av Hotel St. Pierre, Villeperces eneste gjestgiveri. Eieren hadde spurt: «Er De kanskje den Mr. Ripley som var venn av amerikaneren Grenlaff?» Tom hadde medgitt at det var han. Men det var tre år siden, og et slikt spørsmål gjorde ikke Tom nervøs – så sant det ikke gikk videre. Imidlertid foretrakk han å unngå emnet. Avisene hadde sagt at han hadde arvet en temmelig stor pengesum gjennom Dickies testamente, noen sa en fast inntekt, hvilket var sant. I alle fall hadde ingen avis noensinne antydet at Tom skulle ha skrevet testamentet selv, hvilket han hadde. Franskmenn husket alltid økonomiske detaljer.

Etter kaffen gikk Tom hjem, sa «Bonsoir» til et par landsbyboere på veien og gled et par ganger i det våte løvet som lå langs veikanten. Det var ikke noe fortau å snakke om. Han hadde tatt med seg lommelykt, for det var langt mellom gatelyktene. Han fikk skimt av koselige familier på kjøkkenet, foran TV-apparatet eller rundt et bord dekket av voksduk. Lenkede hunder gjødde på noen av gårdsplassene. Så åpnet han jernportene – tre meter høye – til sin egen eiendom, og skoene hans knaste i grusen. Mme Annettes lampe var tent i sideværelset hennes. Tom skimtet lyset. Hun hadde sitt eget TV-apparat.

Tom malte ofte om kvelden, bare for moro skyld. Han visste at han var en dårlig maler, verre enn Dickie. Men i kveld var han ikke opplagt. I stedet skrev han til en venn i Hamburg, Reeves Minot, en amerikaner, og spurte når han kunne vente at Minot trengte ham? Reeves skulle plante en mikrofilm – eller noe slikt – på en viss italiener, grev Bertolozzi. Greven ville deretter besøke Tom en dag eller to i Villeperce, og Tom ville fjerne gjenstanden fra kofferten, eller hvor den nå var skjult, hvilket Reeves ville fortelle ham. Så ville Tom poste den til en mann i Paris som han i det hele tatt ikke kjente. Tom utførte ofte slike heler-jobber, iblant gjaldt det smykketyverier. Det var lettere for Tom å få fjernet gjenstanden fra en gjest, enn å forsøke å gjøre det samme på et hotellværelse i Paris når gjesten var ute. Tom kjente grev Bertolozzi ganske flyktig fra en reise til Milano. Reeves, som bodde i Hamburg, hadde også vært i Milano den gangen. Tom hadde diskutert malerkunst med greven. Det var som oftest lett for Tom å overtale folk som hadde god tid til å bo hos ham en dag eller to i Villeperce for å se på maleriene hans. Foruten Derwatt hadde han en Soutine (som Tom likte særlig godt), en van Gogh, to Magritte og tegninger av Cocteau og Picasso. Dessuten mange tegninger av mindre kjente malere som han selv syntes var like gode eller bedre. Villeperce lå ikke langt fra Paris, og det var hyggelig for gjestene hans å nyte litt av landlivets gleder før de reiste inn til byen. Tom hentet dem faktisk ofte på Orly i bilen sin. Villeperce lå seks mil sør for Orly. Bare en eneste gang hadde Tom mislykkes, da en amerikansk gjest var blitt plutselig syk hjemme hos Tom, antagelig på grunn av et eller annet han hadde spist. Tom hadde ikke vært i stand til å nærme seg kofferten, for gjesten lå til sengs hele tiden, og han lå våken. Den gjenstanden – også en mikrofilm – var med stort besvær blitt oppsnappet av Reeves’ mann i Paris. Tom kunne ikke begripe verdien av en del av disse sakene, men det kunne han ikke alltid når han leste spionromaner heller, og Reeves var selv bare en heler som fikk prosenter. Tom kjørte alltid til en annen by når han skulle poste slike saker, og han sendte dem alltid med falskt avsendernavn og -adresse.

Den natten fikk Tom ikke sove, så han sto opp av sengen, tok på seg den fiolette ullslåbroken, ny og tykk og full av militære agraffer og dusker, en fødselsdagspresang fra Heloise. Så gikk han ned i kjøkkenet. Han hadde tenkt å ta seg en Super Valstar-øl, men han ombestemte seg og trakk te. Han drakk nesten aldri te, så det var på en måte passende, det var en helt ualminnelig natt. Han gikk på tå rundt i kjøkkenet for ikke å vekke Mme Annette. Den teen han drakk var mørkerød, han hadde tatt for meget te i kannen. Han bar brettet inn i stuen, skjenket en kopp og gikk lydløst omkring på filttøfler. Hvorfor ikke personifisere Derwatt, tenkte han. Du store tid, ja! Det var løsningen, den perfekte løsning og den eneste løsning.

Derwatt var omtrent på hans alder. Tom var enogtredve, og Derwatt ville vært omtrent femogtredve, altså nær nok. Blågrå øyne, husket Tom at Cynthia (Bernards venninne) hadde sagt en gang de kom med en overstrømmende beskrivelse av Derwatt den Fullkomne. Eller kanskje var det Bernard som sa det. Derwatt hadde kortklippet skjegg, hvilket ville være til kolossal hjelp for Tom.

Jeff Constant ville utvilsomt like ideen. En pressekonferanse. Tom måtte sette seg inn i de spørsmålene han måtte kunne besvare og de historiene han måtte fortelle. Var Derwatt like høy som Tom? Vel, det ville ikke pressefolkene vite noe om. Derwatts hår hadde vært mørkere, tenkte Tom. Men det kunne ordnes. Tom drakk mer te. Han fortsatte å vandre rundt i værelset. Hans nærvær skulle være en overraskelse, angivelig en overraskelse for Jeff og Ed også. Og for Bernard, selvfølgelig. Det ville de i alle fall si til pressen.

Tom forsøkte å forestille seg at han sto overfor Mr. Thomas Murchison. Være rolig, selvsikker, det var det viktigste. Hvis Derwatt sa at et bilde var av ham, at han hadde malt det, hvordan skulle da Murchison kunne si ham imot?

En bølge av begeistring sendte Tom til telefonen. Sentralen sov ofte på denne tid av døgnet – klokken var litt over to – og det tok gjerne ti minutter før han fikk svar. Tom satt tålmodig på kanten av den gule sofaen. Han tenkte på at Jeff eller en annen måtte få tak i virkelig førsteklasses sminke. Tom skulle ønske at en eller annen jente kunne ha overoppsyn med det, Cynthia for eksempel. Men det var blitt slutt mellom Cynthia og Bernard for to eller tre år siden. Cynthia kjente til foretagendet med Derwatt og Bernards falsknerier, og hun ville ikke ha noe av det, ikke en penny av utbyttet. Tom husket det.

«Allo, j’écoute», sa sentralborddamen i en forarget tone, som om Tom hadde fått henne opp av sengen for å gjøre ham en tjeneste. Tom oppga nummeret til Jeffs studio, han hadde det i en adressebok ved telefonen. Tom var heldig, og samtalen kom etter fem minutter. Han trakk sin tredje kopp ufyselig te nærmere telefonen.

«Hallo, Jeff. Tom her. Hvordan går det?»

«Ikke bedre i alle fall. Ed er her. Vi tenkte akkurat på å ringe til deg. Kommer du over?»

«Ja, og jeg har en god idé. Hva sier dere til at jeg spiller … vår fraværende venn … for et par timer i alle fall?»

Det gikk et sekund før Jeff forsto. «Å, Tom, det er storartet! Kan du være her tirsdag?»

«Ja da.»

«Rekker du det til mandag, i overmorgen?»

«Det tror jeg ikke. Men tirsdag … jo. Hør nå her, Jeff, sminken, den må være førsteklasses.»

«Ikke vær redd! Vent et øyeblikk!» Han gikk for å snakke med Ed, så kom han tilbake. «Ed sier han har … en kilde.»

«Ikke gjør det kjent», fortsatte Tom med sin rolige stemme, for det hørtes ut som om Jeff hoppet i taket av glede. «Og en ting til … hvis det ikke går som det skal, hvis jeg ikke klarer det … da må vi si at det er en spøk som en venn av deg har funnet på … jeg. At det ikke har noe å gjøre med … ja, du vet.» Tom mente med vurderingen av Murchisons falske bilde, og Jeff oppfattet det øyeblikkelig.

«Ed vil gjerne si et par ord.»

«Hei, Tom», sa Eds dypere stemme. «Vi er lykkelige over at du vil komme. En fabelaktig idé. Og vet du … Bernard har noen av klærne og sakene hans.»

«Det overlater jeg til dere.» Tom ble plutselig forskrekket. «Klærne er det minste. Det er ansiktet. Sett i gang, er du snill.»

«Ja visst. Og takk.»

De avsluttet samtalen. Så sank Tom ned på sofaen og slappet av, han lå nesten flat. Nei, han ville ikke reise for tidlig til London. Gå inn på scenen i siste øyeblikk med fynd og klem. For mange instrukser og prøver kunne være farlig.

Tom reiste seg med den kalde tekoppen. Det ville være morsomt og underholdende hvis han klarte det, tenkte han og stirret på Derwatt-bildet over peisen. Det var et rødlig bilde av en mann i en stol, en mann med flere omriss, så det virket som om man betraktet bildet gjennom et annet menneskes briller. Enkelte mennesker sa at Derwatt-bilder skadet øynene deres. Men på tre, fire meters avstand gjorde de ikke det. Dette var ikke noen ekte Derwatt, men et tidlig Bernard Tufts-falskneri. Tvers over værelset hang en ekte Derwatt, «De røde stolene». To små piker satt ved siden av hverandre. De virket livredde, som om det var første dag på skolen, eller som om de hørte noe skremmende i kirken. «De røde stolene» var åtte eller ni år gammelt. Bak de små pikene, hvor de nå enn satt, sto hele stedet i lys lue. Gule og røde flammer spratt omkring, dempet av hvite strøk, slik at ilden ikke øyeblikkelig fanget tilskuerens oppmerksomhet. Men når det først skjedde, var den følelsesmessige reaksjonen sjokkerende. Tom var glad i begge bildene. Når han nå betraktet dem, hadde han nesten glemt at det ene var et falskneri og det andre ekte.

Tom husket den første, uformelle tiden i det som nå var Derwatt Ltd. Tom hadde møtt Jeffrey Constant og Bernard Tufts i London like etter at Derwatt var druknet i Hellas … antagelig med hensikt. Tom var akkurat kommet tilbake fra Hellas selv, det var ikke lenge etter Dickie Greenleafs død. Derwatts lik ble aldri funnet, men noen fiskere i landsbyen sa at de hadde sett ham svømme utover en morgen, og de hadde ikke sett ham komme tilbake. Derwatts venner – og Tom hadde møtt Cynthia Gradnor under det samme besøket – hadde vært dypt sjokkert, det virket på dem på en måte som Tom aldri hadde sett etter noe dødsfall, ikke engang innenfor en familie. Jeff, Ed, Cynthia og Bernard hadde vært lamslått. De snakket drømmende, lidenskapelig om Derwatt, ikke bare som kunstner, men som venn, som menneske. Han hadde levd enkelt i Islington, iblant hadde han hatt lite å spise, men han hadde alltid vært sjenerøs overfor andre. Barna i nabolaget tilba ham og satt for ham uten å vente betaling, men Derwatt hadde alltid stukket hånden i lommen etter de siste småpengene og gitt dem. Men så hadde Derwatt opplevd en skuffelse akkurat før han reiste til Hellas. Han hadde malt en fresco i et postkontor i en by nord i England. Den var blitt godtatt som skisse, men avvist da den var ferdig: en eller annen var naken på bildet, eller litt for avkledd, og Derwatt hadde nektet å forandre det. («Og han hadde selvfølgelig rett!» hadde Derwatts lojale venner forsikret.) Men dette hadde berøvet Derwatt tusen pund som han hadde gjort regning med. Det later til å ha vært det siste strået i en rekke skuffelser. Hvor dypt det stakk, hadde Derwatts venner ikke forstått, og det bebreidet de seg. Det hadde vært en kvinne med i bildet også, husket Tom ganske vagt, hun var årsaken til en av Derwatts andre skuffelser, men det lot ikke til at kvinnen var så viktig for ham som skuffelsene innen arbeidet. Alle Derwatts venner hadde også arbeid, for det meste frilans, de hadde vært svært opptatt. Da Derwatt oppsøkte dem de siste dagene, hadde de sagt at de ikke hadde tid til å snakke med ham. Og han kom ikke for å få penger, bare for å få selskap, flere kvelder. Uten at vennene visste det, hadde Derwatt solgt det han hadde av møbler i atelieret, og reist til Hellas, hvor han skrev et langt, nedtrykt brev til Bernard. (Tom hadde aldri sett brevet.) Og så kom nyheten om at han var forsvunnet og død.

Det første Derwatts venner, hvoriblant Cynthia, hadde gjort, var å samle alle hans malerier og tegninger for å forsøke å selge dem. De hadde ønsket å holde hans navn levende, hadde ønsket at hele verden skulle vite hva han hadde skapt. Derwatt hadde ingen slektninger, og så vidt Tom husket, hadde han vært barnehjemsbarn med ukjente foreldre. Legenden om hans tragiske død hadde vært en hjelp, ikke en hindring. Som oftest var galleriene ikke interessert i unge, ukjente kunstneres arbeider etter at de var døde, men Edmund Banbury, en frilansjournalist, hadde benyttet sine forbindelser og sitt journalistiske talent til å skrive artikler om Derwatt i aviser, søndagsbilag og kunsttidsskrifter, og Jeff Constant hadde tatt fotografier av Derwatts malerier til å illustrere dem med. Et par måneder etter Derwatts død fant de et galleri, Buckmaster-galleriet, som attpåtil lå i Bond Street. Det var villig til å forhandle bildene. Og snart gikk Derwatts lerreter for seks og åtte hundre pund.

Og så inntraff det uunngåelige. Alle, eller nesten alle, bildene var solgt, og det var mens Tom bodde i London (han hadde bodd to år i en leilighet i S.W.1, like ved Eaton Square). Han støtte på Jeff og Ed og Bernard en kveld i Salisbury-puben. De var på ny triste, fordi det var slutt på Derwatts malerier, og det var Tom som hadde sagt: «Dere gjør det så bra. Det er en skam å la det slutte slik. Kan ikke Bernard klatte ned et par bilder i Derwatts stil?» Tom hadde ment det som en spøk, eller halvveis en spøk. Han kjente nesten ikke trioen, visste bare at Bernard var maler. Men Jeff var en praktisk type, akkurat som Ed Banbury (og helt ulik Bernard). Han snudde seg til Bernard og sa: «Jeg har også tenkt på det. Hva sier du, Bernard?» Tom hadde glemt ordene i Bernards svar, men han husket at Bernard hadde senket hodet i skam eller redsel ved tanken på å forfalske sin avgud Derwatt. Noen måneder senere hadde Tom støtt på Ed Banbury på en gate i London, og Ed sa riktig fornøyd at Bernard hadde laget to ypperlige «Derwatt-bilder». De hadde solgt det ene som ekte i Buckmaster-galleriet.

Enda senere, like etter at Tom hadde giftet seg med Heloise og fremdeles bodde i London, var Tom, Heloise og Jeff i samme selskap, et stort cocktailselskap av det slaget hvor man aldri ser noe til verten, og Jeff hadde vinket Tom inn i et hjørne.

Jeff hadde sagt: «Kan vi ikke møtes et sted etterpå? Dette er adressen min.» Og han hadde gitt Tom et visittkort. «Kan du komme ved ellevetiden i kveld?»

Tom hadde gått alene til Jeff, det hadde ordnet seg svært lett, for Heloise – som ikke behersket engelsk særlig godt på den tiden – hadde fått nok etter cocktailselskapet. Hun ville tilbake til hotellet. Heloise elsket London, engelske gensere og Carnaby Street og de butikkene som solgte Union Jack-papirkurver og små skilt hvor det sto slike ting som «Slipp ut luft», ting som Tom ofte måtte oversette for henne. Hun sa at hun fikk vondt i hodet når hun hadde forsøkt å snakke engelsk en hel time.

«Problemet er at vi kan ikke fortsette å si at vi har funnet en Derwatt et eller annet sted», hadde Jeff sagt den kvelden. «Bernard gjør det utmerket, men … Tror du vi kunne klare å grave opp en hel bunke Derwatt et eller annet sted, i Irland for eksempel, hvor han malte en stund? Og så selge dem og være ferdig med det? Bernard er ikke lysten på å fortsette. Han føler det som om han bedrar Derwatt … på en måte.»

Tom hadde tenkt seg om et øyeblikk. Så sa han: «Er det noe i veien for at Derwatt fremdeles kan være i live et eller annet sted? Lever som eremitt et eller annet sted og sender bildene sine til London? Det vil si, hvis Bernard kan holde det gående.»

«Mmmm. Vel … jo. Hellas, kanskje. For en glimrende idé, Tom! Det kan fortsette i all evighet!»

«Hva med Mexico? Jeg tror det er tryggere enn Hellas. La oss si at Derwatt bor i en eller annen liten landsby. Han vil ikke oppgi navnet på landsbyen til noen … bortsett fra muligens deg og Ed og Cynthia …»

«Ikke Cynthia. Hun er … Vel, Bernard ser ikke meget til henne nå. Følgelig gjør ikke vi det heller. Like bra at hun ikke vet for meget om dette.»

Jeff hadde ringt til Ed samme kveld for å fortelle ham om ideen.

«Det er bare en tanke», hadde Tom sagt. «Jeg vet ikke om det lar seg gjennomføre.»

Men det hadde latt seg gjennomføre. Derwatts malerier begynte å komme fra Mexico, ble det sagt, og i flere tidsskriftsartikler hadde Ed Banbury og Jeff Constant utnyttet den dramatiske historien om Derwatts «gjenoppstandelse». Jeff skaffet fotografier av Derwatt og hans (Bernards) siste malerier, selv om han ikke kunne vise fotografier som var tatt i Mexico. Derwatt ville nemlig ikke ta imot journalister eller fotografer. Maleriene ble sendt fra Vera Cruz, og verken Jeff eller Ed visste navnet på landsbyen. Derwatt var muligens sinnssyk, siden han levde som eremitt. Ifølge en del kritikere var hans bilder syke og deprimerte. Men de var nå blant de høyest betalte malerier av levende kunstnere i England, på kontinentet og i Amerika. Ed Banbury skrev til Tom i Frankrike og tilbød ham ti prosent av utbyttet, ettersom den lojale lille gruppen (som nå bare besto av tre: Bernard, Jeff og Ed) var de eneste som nøt godt av Derwatts salg. Tom hadde tatt imot tilbudet, først og fremst fordi han dermed garanterte at han ville tie om falskneriet. Men Bernard Tufts malte som djevelen selv.

Jeff og Ed kjøpte Buckmaster-galleriet. Tom var ikke sikker på om Bernard hadde del i det. Flere Derwatt-bilder inngikk i en av galleriets faste samlinger, og galleriet stilte selvfølgelig også ut malerier av andre kunstnere. Dette var mer Jeffs jobb enn Eds, og Jeff hadde ansatt en assistent, en slags direktør for galleriet. Men dette skrittet mot høydene, kjøpet av Buckmaster-galleriet, var tatt etter at Jeff og Ed ble oppsøkt av en fabrikant i kunstmateriell, George Janopolos eller noe slikt. Han ville gjerne sette i produksjon en serie kunstartikler som skulle bære merket «Derwatt». Den skulle innbefatte alt fra viskelær til oljefarger og staffelier, og han tilbød Derwatt prosenter av utbyttet. Ed og Jeff besluttet å slå til på Derwatts vegne (angivelig med Derwatts samtykke). Og dermed ble det dannet et selskap, Derwatt Ltd.

Alt dette gjenkalte Tom i erindringen klokken fire om morgenen, mens han satt og skalv litt til tross for den fyrstelige slåbroken. Mme Annette var sparsommelig og skrudde alltid sentralvarmen ned om natten. Han holdt koppen med kald, søt te mellom hendene og stirret uten å se på et fotografi av Heloise – langt, lyst hår på begge sider av et smalt ansikt. I øyeblikket oppfattet Tom det som et hyggelig, meningsløst linjespill, ikke som et ansikt, og han tenkte på Bernard som arbeidet i hemmelighet på sine Derwatt-falsknerier i et lukket og låst værelse i atelierleiligheten. Bernards leilighet var temmelig sjusket, som den alltid hadde vært. Tom hadde aldri sett det aller helligste hvor han malte sine mesterverk, de Derwatt-bildene som innbrakte tusener av pund. Hvis man malte flere falsknerier enn egne bilder, ville ikke da falskneriene bli mer naturlige, mer virkelige, mer ekte uttrykk for en selv, enn ens egne bilder? Ville ikke den bevisste anstrengelsen etter hvert forsvinne og arbeidet bli malerens annet jeg?

Endelig sparket Tom tøflene av seg, krøllet seg sammen på den gule sofaen med bena trukket inn under slåbroken. Han sovnet. Mme Annette vekket ham med et forbløffet skrik, eller nærmest et bjeffende gisp.

«Jeg må ha sovnet mens jeg leste», sa Tom smilende og reiste seg opp.

Mme Annette løp ut for å trakte kaffe til ham.