Patricia Highsmith

Den forfulgte

Mr. Ripley

Oversatt fra engelsk av

Per Kristian Gudmundsen

Til Monique Buffet

1

Tom krøp over parkettgulvet så lydløst han kunne, krysset terskelen til baderommet og stanset og lyttet.

Zz-zzz-zz-zzz-zz-zzz.

De flittige små svina var på’n igjen enda Tom fremdeles kunne kjenne lukten av Rentokillen han så møysommelig hadde sprøytet inn i utgangshullene deres, eller hva det var, samme ettermiddag. Den sagende lyden bare fortsatte og fortsatte, som om alle hans anstrengelser hadde vært til ingen nytte. Han kikket bort på et sammenfoldet rosa håndkle under en av trehyllene og så – allerede – en bitte liten haug av finmalt, lysebrun sagmugg.

«Hold kjeft!» sa Tom og slo i skapet med baksiden av knyttneven.

De holdt kjeft. Stillhet. Tom så for seg hvordan de små veggedyrene med sag i hånd stanset opp, skottet engstelig på hverandre, men så kanskje nikket som for å si: «Vi har vært gjennom dette før. Det er ’sjefen’ igjen, men han blir ikke lenge.» Tom hadde også vært gjennom det før: når han gikk inn på badet med vanlige skritt og ikke hadde en tanke for stokkmaurene, kunne han av og til høre den arbeidsomme summingen før de oppdaget ham, men tok han ett skritt til, eller skrudde på kranen, ble de stille i et par minutter.

Heloise syntes han tok det for alvorlig. «Det vil ta år før de får skapet til å falle ned.»

Men Tom mislikte intenst at han var blitt beseiret av maurene, at de tvang ham til å blåse støv av rene, pent sammenfoldete pysjamaser når han tok et par fra hyllen, og at han etter anskaffelse og anvendelse av et fransk produkt ved navn Xylophene (en finere betegnelse for parafin) og konsultasjon av husets to oppslagsverker var nøyaktig like langt. Componotus gnager ganger i treverk og legger sine egg. Se Campodea. Vingeløse, blinde, med slangeformet kropp, skyr lys, lever under steiner. Tom kunne ikke se for seg sine plageånder som slangeformete, og de levde ikke under steiner. I går hadde han reist ens ærend til Fontainebleau og kjøpt god, gammeldags Rentokill. Ja, i går hadde han iverksatt sin Blitzkrieg, med angrep nummer to i dag, og han var fremdeles den tapende part. Vanskelig, naturligvis, å avfyre Rentokillen oppover, slik det skulle gjøres, når hullene befant seg på undersiden av hyllene.

Zz-zz-zz-ingen begynte igjen, samtidig som musikken fra Svanesjøen nedenunder gled grasiøst over i et annet gir, en elegant vals som for å spotte ham, slik insektene gjorde det.

All right, bare gi opp, sa Tom til seg selv, i hvert fall for i dag. Men han hadde villet bruke dagen og gårsdagen til noe konstruktivt: han hadde ryddet skrivebordet, kastet gamle aviser, feiet i drivhuset, skrevet forretningsbrev, blant annet et viktig et til Jeff Constant til Jeffs privatadresse i London. Tom hadde lenge utsatt dette, men i dag hadde han skrevet et brev som han ba Jeff brenne med én gang: Tom frarådet bestemt flere angivelige oppdagelser av Derwatt-malerier eller -skisser, og Tom hadde stilt et retorisk spørsmål om ikke fortjenesten på det stadig blomstrende kunstartikkelselskapet og kunstskolen i Perugia var tilstrekkelig? Buckmaster-galleriet, eller mer spesifikt Jeff Constant, en profesjonell fotograf som nå var deleier av Buckmaster-galleriet sammen med Edmund Banbury, journalist, hadde lekt med tanken om å selge flere av Bernard Tufts fiaskoer, eller ikke helt vellykkede etterligninger av Derwatts verker. Det hadde gått bra hittil, men Tom ville nå ha det stanset av sikkerhetsmessige årsaker.

Tom bestemte seg for å gå en tur, ta en kaffe Chez Georges og tenke på noe annet. Klokken var bare halv ti. Heloise satt i stuen og pratet med venninnen Noëlle på fransk. Noëlle, som var gift og bodde i Paris, skulle overnatte hos dem, men uten mannen.

«Succès, chéri?» spurte Heloise muntert og satte seg opp i den gule sofaen.

Tom måtte le, litt anstrengt. «Non!» Han fortsatte på fransk. «Jeg innrømmer et nederlag. Jeg er beseiret av stokkmaur!»

«A-a-aaaaah», stønnet Noëlle medfølende, men så boblet latteren ut av henne.

Hun hadde sikkert tankene et helt annet sted og døde etter å fortsette samtalen med Heloise. Tom visste at de planla et Eventyr-cruise i slutten av september, kanskje til Antarktis, og at de ville at Tom også skulle bli med. Noëlles mann hadde allerede bestemt avslått: forretningsgrunner.

«Jeg tar en liten tur. Er tilbake om en halvtime eller så. Trenger dere sigaretter?» spurte han.

«Ah, oui!» sa Heloise. Hun mente en pakke Marlboro.

«Jeg har sluttet!» sa Noëlle.

For minst tredje gang, så vidt Tom kunne huske. Tom nikket og gikk ut hoveddøren.

Mme Annette hadde ikke låst hageporten ennå. Han ville gjøre det når han kom tilbake, tenkte Tom. Han dreide til venstre og spaserte mot Villeperce sentrum. Det var kjølig i luften til midt i august å være. Rosene blomstret i ødsel overflod i naboenes forhager, synlige gjennom gittergjerdene. Sommertiden gjorde det lysere enn normalt, men Tom ønsket plutselig at han hadde tatt med seg en lykt til hjemturen. Det var ingen skikkelige fortau i denne veien. Tom pustet dypt inn. Tenk på morgendagens Scarlatti, på cembalo i stedet for på stokkmaur. Tenk på å ta med Heloise en tur til Amerika i slutten av oktober, kanskje. Det ville i så fall bli hennes annen tur. Hun hadde falt fullstendig for New York og syntes San Francisco var nydelig. Og det blå Stillehavet.

Det strømmet gult lys fra noen av vinduene i den lille landsbyen. Der var Georges’ røde, skråtthengte tabac-skilt over døren, med et svakt lysskjær under.

«Marie», sa Tom med et nikk da han kom inn og hilste vertinnen som akkurat da klasket en øl på disken foran en kunde. Dette var en bar for arbeiderklassen. Den lå nærmere Toms hus enn den andre baren i landsbyen og var ofte artigere.

«Monsieur Tome! Ça va?» Marie gjorde et aldri så lite kokett kast med det krøllete svarte håret og smilte smårampete mot ham med den store munnen som glinset av leppestift. Hun var ikke en dag under femogfemti. «Dis-donc!» skrek hun og kastet seg igjen inn i diskusjonen med to mannlige kunder som hang over pastisen ved bardisken. «Det rasshølet – det rasshølet!» ropte hun, som for å tilrive seg oppmerksomheten ved dette ordet som flagret veggimellom flere ganger daglig i etablissementet. Uten å greie å trenge gjennom muren til de to opphissede mennene som nå skrek i munnen på hverandre, fortsatte hun: «Det rasshølet sprer seg ut som ei hore som har påtatt seg for mye arbeid! Han har fått det han fortjener!»

Snakket hun om Giscard, undret Tom, eller om en murer i nabolaget? «Café», skjøt Tom inn da han i brøkdelen av et sekund fikk Maries oppmerksomhet, «og en pakke Marlboro!» Han visste at Georges og Marie var for Chirac, den såkalte fascisten.

«Eh, Marie!» buldret Georges’ baryton til venstre for Tom i et forsøk på å dempe kona. Georges, en tønne av en mann med fete hender, pusset høystettede glass som han med nette bevegelser satte på plass i hyllen til høyre for kassaapparatet. Bak Tom var et støyende fotballspill i full utvikling: fire ungdommer sveivet på håndtak, og små blymenn i blyshorts sparket til en fotball på størrelse med en klinkekule der de spant frem og tilbake. Med ett, ytterst til venstre rundt svingen på bardisken, fikk Tom øye på en tenåring han hadde sett på veien i nærheten av huset sitt et par dager tidligere. Gutten hadde brunt hår og var iført en vanlig blå dongerijakke, dongeribukser også, husket Tom. Da Tom så ham for første gang – mens han åpnet porten en ettermiddag for en ventet gjest – sto gutten under et stort kastanjetre på den andre siden av veien, men han hadde straks begynt å gå, i motsatt retning av Villeperce. Hadde han holdt Belle Ombre under oppsikt, merket seg familiens vaner? Enda et lite problem, i likhet med stokkmaurene. Tenk på noe annet. Tom rørte i kaffen, nippet til den, skottet bort på gutten og oppdaget at gutten stirret på ham. Gutten senket straks blikket og grep ølglasset sitt.

«’Coutez, monsieur Tome!» Marie lente seg over disken mot Tom og pekte mot gutten med tommelfingeren. «Américain», hvisket hun høyt over det gruelige spetakkelet fra jukeboksen som nettopp hadde startet. «Sier han har kommet over for å jobbe her i sommer. Ha-ha-haah!» Hun lo hest, som om tanken på en arbeidende amerikaner var for latterlig, eller kanskje fordi hun mente det ikke var jobb å få i Frankrike, derav arbeidsløsheten. «Vil De hilse på ham?»

«Merci, non. Arbeider han her?» spurte Tom.

Marie trakk på skuldrene og registrerte et rop om øl. «Å, du vet hvor du kan stikke den!» skrek hun lystig til en annen gjest mens hun trakk i øltappen.

Tom tenkte på Heloise og en mulig tur til Amerika. De burde reise opp til New England denne gangen. Boston. Fiskemarkedet der, Independence Hall, Milk Street og Bread Street. Det var Toms barndomstrakter, men han ville vel knapt kjenne seg igjen nå, antok han. Tante Dottie, hun med de motstrebende presangene i form av sjekker på 11,79 dollar i gamle dager, hadde dødd og etterlatt ham 10 000 dollar, men ikke sitt lille, innestengte hus der, som Tom ville ha foretrukket. Tom kunne i hvert fall vise Heloise huset han hadde vokst opp i, vise henne det fra utsiden. Tom antok at barna til tante Dotties søster hadde arvet huset, siden tante ikke hadde hatt barn selv. Tom la syv francs på bardisken for kaffen og sigarettene, kikket på gutten med dongerijakken igjen og så at også han gjorde opp. Tom stumpet sigaretten, ropte «’soir!» til ingen bestemt og gikk ut.

Nå var det blitt mørkt. Tom krysset hovedgaten under det ikke særlig kraftige lyset fra gatelykten og slo inn på den mørkere veien der huset hans lå et par hundre meter lenger opp. Toms vei var nesten rett, med to asfalterte kjørebaner, og Tom kjente den godt, men han var glad da en bil nærmet seg med lysene på så han kunne se den venstre siden av veien der han gikk. Så snart bilen hadde passert, hørte Tom raske, men myke fottrinn bak seg og snudde seg.

En skikkelse med en lykt i hånden. Tom så dongeribukser og tennissko. Gutten i baren.

«Mr. Ripley!»

Tom spente seg. «Ja?»

«God aften.» Gutten stanset, fomlet med lykten. «J-jeg heter Billy Rollins. Jeg har en lykt – så kanskje jeg kan følge Dem hjem?»

Tom ante et firkantet ansikt, mørke øyne. Han var mindre enn Tom. Tonen var høflig. Var dette innledningen til et ran, eller var han overengstelig i kveld? Tom hadde bare et par tifrancsedler på seg, men han likte ikke tanken på et basketak i kveld heller. «Takk, jeg greier meg fint. Jeg bor like ved.»

«Jeg vet det. Vel – jeg skal samme vei.»

Tom kastet et bekymret blikk på mørket foran seg og gikk så videre. «Amerikaner?» spurte han.

«Ja, sir.» Gutten rettet lykten mot veien foran dem, i en vinkel som var beleilig for dem begge, men øynene hans var rettet mer mot Tom enn mot veien.

Tom holdt en viss avstand til gutten, med armene løst langs siden, klare til handling. «Er du på ferie?»

«På en måte. Jobber litt også. Gartner.»

«Å? Hvor?»

«I Moret. Privathus.»

Tom ønsket at en annen bil ville passere så han kunne få et glimt av guttens ansiktsuttrykk, for han merket en spenning som kunne bli farlig. «Hvor i Moret?»

«Hos madame Jeanne Boutin, 78 rue de Paris», svarte gutten straks. «Hun har en ganske stor hage. Frukttrær. Men jeg driver mest og luker – og klipper plenen.»

Tom knyttet nevene nervøst. «Overnatter du i Moret?»

«Ja. Madame Boutin har et lite hus i hagen, med seng og oppvaskbenk. Bare kaldt vann, men det er all right om sommeren.»

Nå var Tom virkelig overrasket. «Uvanlig at en amerikaner velger landet i stedet for Paris. Hvor er du fra?»

«New York.»

«Og hvor gammel er du?»

«Blir nitten.»

Tom ville ha trodd han var yngre. «Har du arbeidstillatelse?» For første gang så Tom gutten smile. «Nei. Uformell ordning. Femti francs om dagen, og det er lite, så madame Boutin lar meg bo der. En dag ba hun meg til og med på lunsj. Jeg kan selvfølgelig kjøpe brød og ost og spise i det lille huset. Eller på en kafé.»

Gutten var ingen rennesteinsunge, merket Tom av måten han snakket på, og slik han uttalte «madame Boutin» måtte han også ha et visst kjennskap til fransk. «Hvor lenge har dette vart?» spurte Tom på fransk.

«Cinq, six jours», repliserte gutten. Blikket hans hang fremdeles på Tom.

Tom var glad for å se den store almen som hang skrått utover veien og markerte at huset hans bare lå femti skritt unna. «Hva brakte deg til denne delen av Frankrike?»

«Å – kanskje skogen i Fontainebleau. Jeg liker å gå i skogen. Og så er det nær Paris. Jeg bodde i Paris en uke – så meg om.»

Tom gikk langsommere. Hvorfor var gutten såpass interessert i ham at han visste hvor han bodde? «La oss gå over veien.»

Den kremgule grusen i oppkjørselen på Belle Ombre kunne skimtes under dørlykten bare noen meter unna nå. «Hvordan har det seg at du vet hvor jeg bor?» spurte Tom og merket at spørsmålet gjorde gutten forlegen, av måten han dukket hodet på og veivet med lykten. «Jeg så deg på veien her – for to, tre dager siden var det vel?»

«Ja», svarte Billy med dypere stemme. «Jeg hadde sett navnet Deres i avisene – i Statene. Jeg tenkte jeg ville se hvordan De bodde, siden jeg var i nærheten av Villeperce.»

I avisene når, undret Tom, og hvorfor? Tom visste imidlertid at han hadde et rulleblad. «Har du satt fra deg en sykkel borte i landsbyen?»

«Nei», sa gutten.

«Hvordan har du tenkt å komme deg hjem til Moret i kveld?»

«Å, jeg haiker. Eller spaserer.»

Syv kilometer. Hvordan kunne noen som bodde i Moret komme syv kilometer til Villeperce etter klokken ni om kvelden uten noe transportmiddel? Tom så et svakt lysskjær til venstre for trærne: Mme Annette var fremdeles oppe, men på sitt eget rom. Toms hånd lå på den ene av jernportene, som ikke var helt lukket. «Du må gjerne bli med inn og ta en øl, hvis du har lyst.»

Gutten rynket de mørke brynene en tanke. Han bet seg i underleppen og så dystert opp på Belle Ombres to tårnspir, som om det å bli med inn var en viktig avgjørelse. «Jeg …»

Nølingen gjorde Tom enda mer forundret. «Bilen min står der. Jeg kan kjøre deg til Moret etterpå.» Ubesluttsomhet. Bodde og arbeidet gutten virkelig i Moret?

«All right. Takk, jeg blir gjerne med inn en liten stund», sa gutten.

De gikk gjennom porten, og Tom lukket den, men låste ikke. Den store nøkkelen sto i låsen på innsiden. Om natten lå den skjult under en rododendron ved siden av portstolpen.

«Min kone har besøk i kveld», sa Tom, «men vi kan ta en øl på kjøkkenet.»

Frontdøren var ulåst. Ett lys sto på i stuen, men Heloise og Noëlle hadde tydeligvis gått ovenpå. Noëlle ble ofte sittende oppe til langt på natt og snakke med Heloise, enten i gjesteværelset eller på Heloises rom.

«Øl? Kaffe?»

«For et nydelig sted!» sa gutten og så seg rundt der han sto. «Kan De spille cembalo?»

Tom smilte. «Jeg tar timer – to ganger i uken. La oss gå ut på kjøkkenet.»

De gikk ut i hallen til venstre. Tom tente et lys på kjøkkenet, åpnet kjøleskapet og tok ut en sekspakning med Heineken.

«Sulten?» spurte Tom da han så resten av roastbiffen på et fat under aluminiumsfolie.

«Nei takk, sir.»

Da de var kommet inn i stuen igjen, så gutten på maleriet «Mann i stol» over peisen, deretter på det noe mindre, men ekte Derwatt-verket som ble kalt «De røde stolene» på veggen ved siden av de franske vinduene. Gutten hadde bare kikket på bildene i noen få sekunder, men Tom hadde merket seg det. Hvorfor Derwatt-bildene og ikke det større maleriet av Soutine i slående rødt og blått som hang over cembaloen?

Tom viftet mot sofaen.

«Jeg kan ikke sette meg der – i disse buksene. De er for skitne.»

Sofaen var trukket med gul sateng. Det sto et par utrukne pinnestoler der, men Tom sa: «La oss gå opp på mitt rom.»

De klatret opp buetrappen, Tom med ølpakken og opptrekkeren i hånden. Noëlles rom sto åpent med lyset på, Heloises med døren på gløtt, og fra Heloises rom hørtes stemmer og latter. Tom gikk til venstre mot sitt eget rom og tente lyset.

«Ta min stol. Den er av tre», sa Tom og sendte skrivebordstolen med armlener mot midten av rommet. Han åpnet to flasker.

Guttens øyne hang ved den firkantede Wellington-kommoden. Overflaten og messingbeslagene og de innfelte skuffehåndtakene var nå som alltid polert til perfeksjon av Mme Annette. Gutten nikket bifallende. Han hadde et tiltalende ansikt, litt alvorlig, og sterke, skjeggløse kjaker. «Det er et behagelig liv De lever?»

Tonen kunne være både spottende og drømmende. Hadde gutten slått opp i arkivstoffet om ham og satt merkelappen «kjeltring» på ham? «Hvorfor ikke?» Tom rakte ham en ølflaske. «Glemte glass, beklager.»

«Har De noe imot at jeg vasker hendene først?» spurte gutten oppriktig høflig.

«Selvfølgelig ikke. Det er rett her.» Tom tente lyset på badeværelset.

Gutten bøyde seg over servanten og skrubbet hendene i nesten et minutt. Han hadde ikke lukket døren etter seg. Han kom smilende tilbake. Han hadde myke lepper, sterke tenner, glatt mørkebrunt hår. «Det var bedre. Varmt vann!» Han smilte mot sine egne hender og løftet ølflasken. «Hva er det det lukter der inne? Terpentin? Maler De?»

Tom lo litt. «Det hender, men i dag har jeg gått til angrep på stokkmaur i hyllene der.» Tom ønsket ikke å snakke om stokkmaur. Da gutten hadde satt seg – Tom satt på en annen trestol – spurte han: «Hvor lenge har du tenkt å bli i Frankrike?»

Gutten lot til å tenke etter. «Kanskje en måned til eller så.»

«Så skal du tilbake til skolen? Går du på college?»

«Ikke ennå. Jeg er ikke sikker på om jeg vil. Jeg må bestemme meg.» Han kjørte fingrene gjennom håret og skjøv det over mot venstre side av hodet. Litt av håret foretrakk å bli stående rett opp. Han virket sjenert under Toms granskende blikk og tok en slurk av ølet.

Nå la Tom merke til et lite merke, en føflekk, på guttens høyre kinn. Han sa lett henslengt: «Du må gjerne ta deg en dusj om du vil. Det er overhodet ikke til noe bry for oss.»

«Å nei, mange takk. Jeg ser kanskje sjuskete ut, men jeg kan faktisk vaske meg i kaldt vann. Jeg gjør det. Alle kan gjøre det.» De fyldige unge leppene prøvde seg på et smil. Gutten satte ølflasken på gulvet og fikk øye på noe i papirkurven ved siden av stolen. Han så nøyere etter. «’Auberge Réserve des Quatre Pattes’», leste Billy på en kastet konvolutt. «Det var pussig! Har De vært der?»

«Nei. De sender meg fotostatkopierte brev nå og da og ber om donasjoner. Hvordan det?»

«Fordi akkurat denne uken gikk jeg tur i skogen et sted – på en skogsvei øst for Moret, og da møtte jeg en mann og en kvinne som spurte meg om jeg visste hvor dette Auberge Réserve var, for det skulle være i nærheten av Veneux les Sablons. Dette paret sa de hadde lett etter det et par timers tid. Sa de hadde sendt penger dit flere ganger og gjerne ville se stedet.»

«De sier i sine rundskriv at de helst ikke tar imot besøkende fordi dette gjør dyrene nervøse. De prøver å finne hjem per post – og deretter skriver de hjerterørende historier om hvor lykkelig katten eller hunden er i sitt nye hjem.» Tom smilte og husket hvor sentimentale enkelte av historiene var.

«Har De sendt dem penger?»

«Å – tredve francs et par ganger.»

«Hvor sendte De pengene?»

«De har en adresse i Paris. Postboks, tror jeg.»

Billy smilte nå. «Ville det ikke være pussig om stedet ikke fantes?»

Denne muligheten moret også Tom. «Jo. Ren veldedighetssvindel. Hvorfor har ikke den muligheten slått meg?» Tom åpnet to nye øl.

«Kan jeg kikke litt på denne?» spurte Billy og mente konvolutten i papirkurven.

«Hvorfor ikke?»

Gutten fisket opp fotostatkopiene som hadde ligget i konvolutten. Han kikket gjennom dem og leste så høyt: «’… yndige lille skapningen som fortjener det paradisiske hjem forsynet har funnet til henne’. Det er en kattunge. ’Og nå er det en fullstendig utmagret brun og hvit terrier – fox – som har funnet veien til vår dørterskel, et stakkars vesen som trenger penicillin og andre beskyttende injeksjoner …’» Gutten så på Tom. «Jeg lurer bare på hvor denne terskelen befinner seg? Hva om det er svindel?» Han uttalte ordet svindel som om han nøt smaken av det. «Hvis dette stedet finnes, er ikke jeg for lat til å finne det. Jeg synes det virker interessant.»

Tom betraktet ham interessert. Billy – Rollins, var det det? – var plutselig blitt levende for ham.

«Poste Restante, boks 287, 18. arrondissement», leste gutten. «Jeg lurer på hvilket postkontor i det 18.? Kan jeg beholde dette, siden De har kastet det allikevel?»

Guttens iver gjorde inntrykk på Tom. Og hva var det som i så ung alder hadde gitt ham slik en voldsom interesse for å avsløre svindel? «Selvfølgelig, bare behold det.» Tom satte seg igjen. «Du har kanskje vært offer for svindel selv?»

Billy lo hurtig, så lot han til å tenke etter om han en gang i tiden hadde vært det. «Nei, ikke ordentlig. Ikke regelrett svindel.»

En eller annen form for lureri kanskje, tenkte Tom, men besluttet å ikke grave mer. «Og ville det ikke være morsomt», sa Tom, «å sende disse folkene et brev undertegnet med falskt navn og si at vi vet at dere driver og tjener penger på dyr som ikke finnes, så bare forbered dere på en visitt fra politiet i – postboksen deres.»

«Vi burde ikke advare dem. Vi burde finne ut hvor de holder til, og slå til. Tenk om det er et par hardkokte kjeltringer som bor i en luksusleilighet i Paris! Vi måtte skygge dem – fra postboksen.»

Akkurat da hørte Tom et knakk på døren og reiste seg.

Heloise sto i hallen iført pysjamas og en sexy rosa morgenkåpe. «Å, har du gjester, Tome! Jeg trodde det var radioen som sto på.»

«En amerikaner jeg møtte i landsbyen i sted. Billy …» Tom snudde seg og trakk Heloise inn etter hånden. «Dette er min kone Heloise.»

«Billy Rollins. Enchanté, madame.» Billy hadde reist seg og bukket lett.

Tom fortsatte på fransk. «Billy arbeider i Moret som gartner. Han er fra New York. – Er du en god gartner, Billy?» smilte Tom.

«Jeg – gjør mitt beste», svarte Billy. Han bøyde hodet og satte ølflasken forsiktig fra seg på gulvet ved siden av Toms skrivebord.

«Jeg håper De har det hyggelig i Frankrike», sa Heloise lett, men de kvikke øynene hadde målt gutten. «Jeg kom bare inn for å si god natt, Tome, og i morgen tidlig – drar Noëlle og jeg til antikvitetsforretningen i Le Pavé du Roi, og deretter spiser vi lunsj på l’Aigle Noir i Fontainebleau. Har du lyst til å komme?»

«Takk, jeg tror ikke det, du. Ha det hyggelig. Jeg ser dere forresten før dere drar i morgen tidlig. God natt og sov godt.» Han kysset Heloise på kinnet. «Jeg kjører Billy hjem, så ikke bli redd hvis du hører jeg kommer sent hjem. Jeg låser døren når jeg går.»

Billy sa at han lett kunne få haik, men Tom insisterte på å kjøre ham hjem. Han hadde lyst til å se om huset i Rue de Paris i Moret virkelig fantes.

Da de satt i bilen, spurte Tom: «Bor familien din i New York? Hva driver faren din med, om det går an å spørre om det?»

«Han – er i elektronikk. De lager måleinstrumenter. For å måle forskjellige ting elektronisk. Han er en av direktørene.»

Tom følte at Billy løy. «Står du på god fot med familien din?»

«Ja da. De …»

«Skriver de til deg?»

«Ja visst. De vet hvor jeg bor.»

«Og etter Frankrike, hvor drar du da? Hjem?»

Pause. «Jeg reiser kanskje til Italia. Vet ikke ennå.»

«Er det denne veien. Skal jeg snu her?»

«Nei, den andre veien», sa gutten akkurat tidsnok. «Men det er riktig vei, ja.»

Så viste gutten Tom hvor han skulle stanse, foran et middels stort, beskjedent utseende hus med mørke vinduer. Langs forhagen løp en lav, hvit mur ut mot fortauet med en stengt hageport i den ene enden.

«Nøkkelen min», sa Billy og fisket frem en nokså lang nøkkel fra innerlommen. «Jeg må være stille. Tusen takk skal De ha, Mr. Ripley.» Han åpnet bildøren.

«La meg få vite hva du finner ut om dyrehjemmet.»

Gutten smilte. «Ja, sir.»

Tom fulgte ham med øynene. Han gikk bort til den mørke porten, rettet lykten mot låsen og stakk nøkkelen i. Billy gikk inn, vinket til Tom og låste etter seg. Da Tom rygget for å snu bilen, kunne han tydelig se tallet 78 i hvitt mot den velkjente blåfargen på metallplaten ved siden av inngangsdøren. Underlig, tenkte Tom. Hvorfor skulle gutten ta en så kjedelig jobb, selv for kort tid, om han ikke skjulte seg for noen? Men Billy lignet ikke på en ungdomsforbryter. Mest sannsynlig var det, tenkte Tom, at Billy hadde kranglet med foreldrene eller led av kjærlighetssorg og hadde hoppet på et fly for å prøve å glemme det. Tom hadde en følelse av at gutten hadde flust med penger og ikke trengte å jobbe som gartner for femti francs dagen.