GUSTAV
VIGELAND

KUNSTNER, GENI OG KRANGLEFANT

JON EWO

Gustav Vigeland fotografert i København i 1891.

Aller først

Hovedporten i Vigelandsparken.

Du står foran noen digre jernporter og ser inn på Vigelandsparken, som er verdens største samling av skulpturer hvor alt er lagd av den samme kunstneren. Han het Gustav Vigeland og levde fra 1869 til 1943. Han hadde selv ideen til og formet alle de over 200 statuene i leire.

Se på portene. Selv om Vigeland hogde i stein, var han også en dyktig tegner. Han har tegnet alle portene og lot smeder smi dem. Legg merke til øglene som går igjen. Liker du best de portene med øgler som er bundet fast? Eller der hvor flere øgler slåss mot hverandre?

Nå går vi inn i parken. Blikket ditt følger raden av høye trær, og langt der borte i enden ser du sentrum av Vigelands enorme park. Det er en steinsøyle som rager rett opp. Den heter Monolitten og er også tegnet og modellert av Vigeland.

Føler du kanskje at noen stirrer på deg? Du ser bort til høyre og oppdager en statue av en alvorlig mann med en hammer og meisel i hendene. Det er Gustav Vigeland selv. Han stirrer på alle de som våger seg inn i parken hans. Hammer og meisel er arbeidsredskapene til en steinhogger, eller billedhogger, som det kalles.

Når du går mot Monolitten, oppdager du hvordan landskapet åpner seg mer og mer. Først kommer du til ei bro. Legg merke til menneskene som slåss mot digre øgler på broa. Midt på broa må du se til venstre. Der er Gustav Vigelands mest kjente skulptur. Den heter «Sinnataggen» og viser en sint, liten gutt som tydeligvis ikke har fått det som han ville.

Lurer du på hvorfor alle skulpturmenneskene er nakne? Tenk deg at de i stedet skulle hatt på seg klær fra den tiden Vigeland levde – for cirka hundre år siden. Da ville statuene sett rare ut. Når du kler av menneskene klærne, blir de sted- og tidløse. De kan like godt ha levd i dag. Du kan sikkert kjenne deg igjen i flere av dem. Eller kanskje du har sett mennesker leke, slåss eller danse, akkurat som dem. Med klær på skulpturene ville det vært vanskeligere å kjenne seg igjen.

Du hører bruset fra vannet og kikker tilbake i retning av Monolitten. Du nærmer deg en diger fontene. Seks kjemper holder opp et enormt fat som det strømmer vann ut av. Kikker du ned på området rundt fontenen, ser du et mønster med fliser i lysere farger. Det er verdens lengste labyrint. Hvis du skal følge streken hele veien rundt fontenen, må du gå tre kilometer.

Monolitten ligger høyt oppe på en knaus som heter Tørtberg. Du må klatre i trapper og gå gjennom porter for å komme dit. Steinen var enorm da den ble skutt ut ved Iddefjorden, som ligger helt sør i Norge, på grensa til Sverige. Tre steinhoggere brukte over 13 år på å hogge den ut.

Når du står ved foten av Monolitten, ser du at parken fortsetter enda et lite stykke. Det finnes både et solur og en skulptur som heter «Livshjulet» bakenfor knausen. Snur du deg mot høyre, ser du enda en diger skulpturgruppe, kanskje 100 meter unna. Den heter «Slekten».

Snu deg til slutt og se dit du kom fra. Parken ligger der som en lang linjal. Gustav Vigeland kalte den «aksen» fordi det meste av den var lagt etter hverandre på linje.

Dette er det stedet i Oslo som samler flest turister. Mange av innbyggerne i byen bruker også parken til å gå tur, jogge, ha piknik, lufte hundene eller mate kråkene og duene.

Hva slags underlig menneske var Gustav Vigeland, som kunne planlegge og skape dette? Hvordan overtalte han kommunen til å gjøre denne visjonen om til en diger park, på tross av all motstanden han fikk?

Var han gal, en stabeis som elsket å krangle, eller et geni?

Det finnes få norske kunstnere som har fått mer kjeft, blitt utsatt for flere løgnkampanjer eller blitt mer direkte motarbeidet enn denne mannen. Det finnes heller ikke så mange kunstnere som har oppført seg så dårlig mot dem som elsket ham.

I

JEG HAR ALDRI HATT NOE VALG. JEG VAR BILLEDHOGGER FØR JEG BLE FØDT.

Monolitten — 4. april 1922

Råblokken til Monolitten.

Formann Otto Anderson svetter. Det burde være umulig siden det er tidlig i april og tre minusgrader her i steinbruddet på Hov. Det er som om det kryper kulde opp av havet. Han kikker over på den andre siden av Iddefjorden. Der ligger Sverige, fedrelandet hans. Han ønsker at han var der nå.

I dette øyeblikk står han foran sitt livs største og viktigste oppgave. Han skal sprenge ut en enorm stein. Kanskje den største i verdenshistorien. Det finnes en norsk kunstner som heter Gustav Vigeland. Den mannen hogger figurer i stein, og han skal visst gjøre kjempe-steinen om til en 17 meter høy skulptur. Den skal bli midtpunktet i en park i hovedstaden. Mannen må være hakkende gæren!

Anderson spytter på bakken for hell og lykke. Han trenger det. Sjefene hans i Beer & Co. har sagt at han er den eneste som vet nøyaktig hvordan dette skal gjøres. Dessuten vil de gjerne ha de femti tusen kronene som den gale kunstneren skal betale når steinen er på plass i Oslo. Skjønner ikke Beer & Co. hvilket ansvar de legger på en vanlig steinhoggers skuldre? Pokker ta dem!

Det farer dusinvis av tanker gjennom Andersons hjerne nå rett før det store smellet. Han var den som pekte ut hvor hullene skulle bores i fjellet. Han regnet ut at det ville holde med å bore tre meter rett ned. Han har, sammen med en av sine dyktigste menn, renset borehullene for slam og annen dritt. Er jobben bra nok utført? Er hullene dype nok?

Han har personlig fylt hvert borehull med 15 kilo dynamitt og tettet igjen toppen etter at ledningen ble festet til dynamitten. Han har brukt både målebånd og øyemål for å se om alt er på linje. Gått opp og ned langs steinsiden og inspisert den slake skråningen mot fjorden. Risikerer steinen å møte hindringer idet den sprenges løs? For den rutsjer garantert noen meter nedover.

Bare den ikke knekker! Da havner jobben i et annet steinbrudd ved fjorden. Beer & Co. kan glemme de femti tusen kronene. Antakelig vil Anderson også miste jobben.

Nå stirrer han på det lave bordet hvor sprengningsmaskinen står. En avlang, firkantet boks koblet til strøm og linket til dynamitten med lange ledninger. Der er T-håndtaket som skal trykkes ned så en elektrisk impuls får dynamitten til å eksplodere.

Kan ikke folk slutte å stirre på ham!

Karene har trukket seg godt unna sprengningsstedet. Han har selv satt ut vakter som skal passe på at ingen går for nær steinen, borehullene og dynamitten. Alle står bak ham og stirrer taust.

«Varsku her!» roper han for første gang.

Ropet gjaller i steinbruddet.

«Varsku her! Det skal sprenges!» roper han.

Nok en gang går ropet som et ekko mellom steinveggene hvor hundrevis av menn hver dag hogger ut brostein som skal sendes til både Cuba og Brasil, til Frankrike og Italia.

Han legger hånda på toppen av håndtaket og griper om det.

Hånda hans dirrer. Det er som om det går et elektrisk støt gjennom ham idet han trykker håndtaket ned.

I et tiendedels sekund skjer det ikke noe, og han rekker å heve blikket fra håndtaket og stirrer på selve steinveggen idet eksplosjonen drønner og bakken skjelver. Småstein hviner gjennom lufta uten å treffe noen. En enorm steinblokk løsner fra fjellsiden og rutsjer skrått nedover.

Da alt av grus og røyk har lagt seg, nærmer Anderson og mennene seg den digre steinblokka. Den må være på nærmere 500 tonn.

Den er i ett stykke!

Den har lagt seg akkurat slik som Anderson beregnet.

Anderson smiler så bredt at han kunne ha puttet inn et helt brød på tvers i kjeften.

Vennene hans dunker ham i ryggen og gratulerer. Et par av dem som misliker formannen, snur seg irritert vekk og fortsetter med å hogge ut brostein til byer i andre land.

Anderson går bort til den digre steinen og stryker med hånda over den. Han skulle ønske at denne merkelige kunstneren som skal bruke steinen, hadde møtt opp for å se perfeksjon. Anderson er egentlig ikke overrasket. To av karene har sagt at fyren er redd for mennesker. At han nesten aldri prater med andre folk. At steinhoggerne hans aldri ser ham.

Hva slags kar er egentlig denne Gustav Vigeland?