İlhan Sami Çomak

Elvene renner ut av kartene

Gjendiktning

FORORD

Ordene smuldrer murene

I 1994 ble den 21 år gamle kurdiske geografistudenten İlhan Çomak arrestert av tyrkiske myndigheter. Et stort antall unge kurdiske menn ble på den tida anklaget for å være medlemmer av det forbudte kurdiske arbeiderpartiet PKK. Etter flere uker med intens tortur, avla han en tilståelse for ildspåsettelse og ble dømt til døden. Denne straffen ble seinere omgjort til livsvarig fengsel. Tyrkia ønsket seg inn i EU, og da var dødsstraffen noe av det de måtte ofre.

30 år seinere sitter Çomak fortsatt innesperret. Han har altså vært berøvet sin frihet mer enn halve livet og er plassert i et høyrisikofengsel med svært strenge restriksjoner for kommunikasjon med omverdenen. Tidlig i fangenskapet begynte han å skrive poesi, og de første som fikk lese tekstene, forsto ganske snart at de sto overfor et sjeldent språktalent. Til nå har det kommet ni diktsamlinger, hvorav flere er prisbelønte.

Det er slående hvor lite sinne og bitterhet disse tekstene utsondrer. Snarere er det en utstråling av energi som formidler en uangripelig og ukuelig fascinasjon over livets små og store undere, samt en altoppslukende trang etter igjen å få komme ut og ta fysisk del i dagliglivet. Som han sier: «Jeg lengter etter å se vinmarker i blomstring, jeg lengter etter å komme ut i gater der barn klatrer over hagemurer for å skulke skolen, jeg lengter etter elver som renner ut av kartene.»

Å utgi İlhans dikt er en øvelse i tålmodighet og logistikk. Han har ingen kontakt med omverdenen via internett, og alle hans håndskrevne tekster tas med ut av fengselet av en jurist som får besøke ham én gang i måneden. Deretter blir de digitalisert, sendt ut i verden og oversatt til flere språk. Denne utgivelsen bygger på de engelske versjonene i samlingen Separated From the Sun, som kom i 2022. Den norske utgaven er oversatt fra engelsk av Marte Huke, Aasne Linnestå, Steinar Opstad, Torgeir Rebolledo Pedersen og Øivind Hånes, som også har vært antologiens redaktør.

İlhan Çomak sitter fortsatt bak høye murer, men drar likevel ut i verden så ofte han ønsker. Kropper kan innesperres, tanker ikke. İlhan forlater jevnlig sin celle og tar del i en verden og et dagligliv som fortsatt finnes inni ham, slik han erindrer det fra 30 år tilbake i tid. Han opplever, registrerer og tar alle inntrykkene med seg tilbake til skrivebordet, hvor han omvandler dem til lysende poesi. Ordene smelter murene. Les selv og bli med på reisen hans.

Øivind Hånes

1. JEG KOM TIL DEG, LIVET
til İpek Özel

Og treets skygge slår bulk på seg

fugler legger all sin viten i vingene

Vinden blåser en applaus

og fra solen kommer trangen til å berøre

Det er disse bladene språket og

godheten henvender seg til

nå som tiden for overtredelse har kommet

Likevel, i åssidene er alltid avholdets nåde

Tenk på elven når du får muligheten

Flytende vener i vannets bøker, knutens ønske om å bli løst opp

Jeg snakker om lyden av noen få farger. Ved å nekte

sommeren å omfavne våren og med noen trette skritt

tilgi meg. Tilgi denne skjelvende skyen.

Jeg kom til deg med smertene i hendene som er sprukne av gjørme

Jeg kom til deg og sa: la barndommen klatre på hagemuren igjen

Jeg kom til deg med kunsten å puste søvnen inn i morgenen

Ikke riv ned hagemuren min

La stien bli fylt med bladenes myke former

La veien drømme om å bli dekket med gress

Det er ingen by vi trenger å nå. Alt er her.

Åpne vinduet. Åpne det mens hestene virvler

i verdens storhet. Åpne den uten å snakke

om sommerens korthet, den uendelige vinteren.

Åpne den, slik at himmelen rører ved de skjulte symbolene i sinnet mitt.

Jeg kom til deg og sa: «Åpne døren til eksistensens nærvær»

når himmelen rører i dens form.

Jeg kom til deg og sa: «Åpne døren til det som er i ferd med å bli til.

Åpne eksistensens dør for meg.»