Karolina Schützer

Under stjernene i Paris

Oversatt fra svensk av

Aleksander Melli

Til mamma og pappa

Prolog

SOPHIA SETTER STATIVET hardt ned på fortauet utenfor statsministerboligen, Sagerska huset i Stockholm. Hun lener seg mot veggen og trekker pusten dypt. Hvordan kunne dette skje? Hva var det jeg gjorde feil?

Mens Fatima finner en god plassering til sendingen og begynner å rigge utstyret, dunker Sophia hodet lett mot den harde veggen. Klokken nærmer seg halv åtte, og hun skal snart på direkten på kveldsnyhetene. Hun håper at hun vil klare å gjennomføre sendingen, til tross for det som har skjedd.

Alt jeg har kjempet for. Hva skal jeg gjøre nå?

Hun skulle ønske hun ikke hadde rukket å se e-posten. Hun vil ikke fortelle det til Fatima ennå, det får vente til de er ferdige. Et eldre ektepar stopper opp og kikker på kameraet og mikrofonen med TV-logoen.

«Hva er det som skjer her, da?» spør en av dem nysgjerrig.

Sophia retter seg automatisk opp og prøver å gjøre stemmen så stødig som mulig.

«Det har vært høring i konstitusjonskomiteen i dag. Vi venter på statsministerens reaksjon og skal snart sende direkte på kveldsnyhetene.»

Hun prøver å smile, men det blir mest en grimase. Det regner lett, og hun ser Fatima balansere en stor paraply over utstyret. Noen meter fra dem står flere andre medier på rekke og rad. Da det nysgjerrige paret endelig forsvinner, tar Sophia på litt pudder og leppestift. Hun ser i hvert fall helt vanlig ut på utsiden, konstaterer hun mens hun betrakter seg selv i det lille lommespeilet. Selv om alt er opp ned på innsiden.

Det kommer til å gå bra. Jeg kan bryte sammen når jeg kommer hjem om en time.

Hun tar noen raske skritt mot Fatima og kameraet, men stopper opp idet hun kjenner noe kaldt mot foten. Hun kikker ned og ser at hun har plasket rett ut i en sølepytt. Vannet trekker inn i den ene skoen, og sokken blir gjennomvåt. Hun flytter seg ut av sølepytten og banner irritert for seg selv. Sophia skulle ønske hun var hjemme i sofaen med et glass vin i stedet for å plaske rundt i sølepytter utenfor statsministerboligen. Hun prøver å ignorere den våte foten og stiller seg bredbeint foran kameraet.

Klar.

Hjertet begynner å slå urovekkende fort. Hun snurrer mikrofonen i hånden og kjenner at angstsvetten pipler frem gjennom pudderet.

«Vi går live om tretti sekunder, Sophia. Er du klar?»

Hun nikker stumt, legger en hånd mot brystet og prøver å puste dypt og rolig. Det eldre ekteparet har kommet tilbake og står nå et stykke unna og kikker nysgjerrig på det som skjer.

Hva faen … Slutt å stirre på meg!

Sophia kikker ned på papirene sine og går gjennom alt en siste gang. Hun hutrer av kulden fra den våte foten og kaster håret bakover, det er blitt fuktig og krøllete av regnet.

«Pust med magen», mumler hun for seg selv. Men i stedet vokser panikken. For første gang i karrieren, eller egentlig for første gang i livet, vet hun ikke om hun vil klare å holde fasaden.

Alle kommer til å le av meg. Synes at jeg er mislykket. Alle visste at jobben var min. At jeg har kjempet i flere år for å komme hit.

Leiligheten. Å, herregud. Jeg har allerede leid den ut. Hvor skal jeg bo?

«Da har vi fem sekunder igjen», sier Fatima.

Sophia kikker opp og ser Fatimas siste finger forsvinne i nedtellingen. Det røde lyset over kameraet tennes.

Sophia åpner munnen, men ingenting kommer ut. Det er helt stille.

«Sophia, si noe!» hveser Fatima og vifter med den ene armen.

Sophia stirrer inn i kameralinsen, hører kollegaen bare vagt i bakgrunnen. Hun husker ikke hvorfor hun står der i regnet. Men et sted inne i seg føler hun at hun nærmer seg et stup.

1

Et døgn tidligere

DEN SISTE SKVETTEN kaffe i papirkoppen var bitter og kald. Sophia helte i seg de mørke dråpene og skar en grimase av smaken. Hun lente seg ut gjennom glassdøren og ropte til nyhetssjefen.

«Fem minutter til, så legger vi ut innslaget.»

Hun siktet mot papirkurven og traff blink med koppen.

«Fem minutter? Vi sender om fire og et halvt minutt. Legg det ut nå», ropte Nettan tilbake fra nyhetsdesken, der journalister, redaktører, programledere og flere andre jobbet døgnet rundt.

Et tjuetalls TV-skjermer rammet inn det enorme nyhetshavet og viste som vanlig bilder fra de store utenlandske nyhetskanalene.

Sophia kjente pulsen øke, men lot ikke stemmen røpe noe. Hun hadde nylig klatret i det redaksjonelle hierarkiet og hadde planer om å bli værende på toppen. I fem år hadde hun vært et ubetydelig tannhjul i maskineriet.

Et null.

I løpet av disse årene hadde hun rukket å bli både gift og skilt.

«Ikke noe problem, Nettan», svarte hun og så nyhetssjefen mumle noe uhørlig der hun satt ved skrivebordet.

Skilsmissen fra Viktor lå fortsatt som et fuktig teppe over henne. Et iskaldt nederlag som ikke bare var slitsomt å bære utad, med alle spørsmålene som fulgte, men som var enda mer smertefullt å håndtere innvendig.

Sophia stirret på skjermene foran seg og fulgte Fatimas fingre mens hun raskt redigerte den siste sekvensen. Sophia hadde ikke misset en eneste deadline i hele sitt liv. Samtidig ville hun ikke presse Fatima for mye, så hun valgte å ikke si noe, selv om det krevde sitt. Ubevisst dro hun i huden på fingerleddet der gifteringen hadde sittet. Hun hadde alltid snurret på ringen når hun følte seg stresset, en vane som var vanskelig å bli kvitt selv om hun ikke lenger hadde noen ring.

Rommet hun og Fatima satt i hadde ingen vinduer, og var behagelig kjølig og mørkt. Veggene var dekket av et tykt, blått stoff som dempet lyden – alt for å gjøre videoredigeringen enklere. Et enormt skrivebord med store skjermer og flere tastaturer tok opp det meste av plassen i rommet. Sophia satte seg på en av de flekkete skrivebordsstolene og skrev inn navnene på personene i nyhetsinnslaget, mens Fatima jobbet febrilsk med lyd og bilde på de større skjermene. Saken de jobbet med, ville snart gå på lufta på Sveriges største nyhetsprogram og bli sett av en million seere. I hvert fall hvis de fikk lagt det ut i tide.

«Skjerp deg nå, Fatima. Få opp farten», sa hun til slutt og trommet med fingrene ved siden av tastaturet.

Hun hatet å ikke ha kontroll.

Fatima sendte henne et irritert blikk. Sophia hevet øyenbrynene og stirret tilbake. De kjente hverandre så godt at det ikke var nødvendig å si noe.

Da skilsmissen var på sitt mest opprivende, hadde Fatima vært der for henne. Lyttet til redaktørenes instrukser og hjulpet Sophia med å snekre sammen innslagene. Kjøpt lunsj til henne. Sørget for at hun spiste.

Noen dager visste hun knapt hvordan hun kom seg på jobb. Andre dager strømmet pusten plutselig fritt i brystet, og hun følte seg sterkere enn noen gang.

Det var ikke lett å skille seg fra en mann hun hadde gitt hele sin sjel, en mann hun hadde bygget drømmer med. Men selv om det var vondt, visste Sophia at hun hadde tatt den rette avgjørelsen.

Det var som om Viktor hadde kastet skygge på henne gjennom hele ekteskapet. Nå hadde hun endelig kommet ut i solen. Han hadde tatt over tankene hennes. Bestemt og dominert. Iblant føltes det nye sollyset sterkt og uvant, blendende. Noen ganger ville hun bare krype inn i en hytte i skogen og gjemme seg. Når den følelsen ble for sterk, presset hun neglene inn i håndflaten til smerten i hånden ble større enn smerten i hjertet.

Tankene hennes ble avbrutt av at Fatima plutselig skrek idet skjermen hengte seg opp i noen sekunder.

Sophia kikket opp på den digitale klokken på den stoffkledde veggen. Tre minutter igjen. De røde tallene så ut til å blinke raskere og hardere jo mer de nærmet seg deadline.

«Heller levere noe halvbra enn ikke levere i det hele tatt», mumlet Sophia som et mantra.

Hun hadde fortsatt ikke snakket så mye om skilsmissen med noen, verken med faren, Fatima eller andre venner. Hadde hun egentlig noen andre venner? Hun visste ikke lenger. Flere av de som hadde stått henne nærmest, hadde forsvunnet inn i karusellen av barn og familieliv. Det var rart hvor lite tid de så ut til å ha til overs til annet. Helst ville de snakke i telefonen på dagtid, mens de var på jobb. Det kunne gi Sophia hodepine. Jobbet de ikke? Det var som om de tilbød Sophia stusslige små biter av tiden sin.

Noen ganger lurte Sophia på om hun noensinne kom til å få noe av det de hadde. Ville hun i det hele tatt ha det? Hun følte seg for ødelagt. Som om hjertet hennes ikke var ment for den slags kjærlighet.

Nettan stakk hodet inn i redigeringsrommet.

«Jeg er usikker på om jeg skal beholde dere først i sendingen. Jeg liker ikke de stramme marginene dere jobber med.»

Sophia visste at det var flere kolleger som gjerne ville overta hovedoppslaget. Hun hadde ikke tenkt å slippe frem noen av dem.

Hun reiste seg, ga Nettan et beroligende klapp på armen og lo.

«Jeg trodde du tålte litt stress? Alvorlig talt, Nettan, det er ikke noe problem. Jeg har aldri misset en deadline.»

Nyhetssjefen hevet blikket og kikket på den digitale klokken på veggen. «Jeg takler stress. To minutter og åtte sekunder til vignetten ruller.»

«Å? Jeg trodde vi hadde minst en time igjen. Takk for påminnelsen», mumlet Fatima, som hadde null respekt for autoriteter. Nettan overså Fatimas sarkasme og pekte på Sophia i stedet.

«Vi er fortsatt de eneste som har kommentaren fra finansministeren. Ingen andre har fått noe fra henne, ikke engang radioen, som har klippekort hos pressesekretærene deres. Bra jobba.»

Nettan forlot rommet før Sophia rakk å svare, og hun nøt rosen fra den strenge nyhetssjefen. Fatima klødde seg i det mørke håret og valgte et intetsigende bilde av noen pengesedler. Hun myste mot skjermen og dempet lyset litt for å gi bildet mer dybde.

«Hvordan klarte du det egentlig?» sa Fatima uten å ta blikket fra de doble skjermene foran seg.

«Hva mener du?»

«Du vet … På bare noen måneder har du gått fra å være den minste fisken i dammen her til å bli favoritten. Alle snakker om at du kommer til å få jobben i Kairo.»

I høst hadde Sophia endelig fått sitt etterlengtede scoop og rykket oppover i hierarkiet. En avsløring som virkelig endret posisjonen hennes i redaksjonen.

«Ikke glem at du lovte å ta meg med.»

Det var en gammel diskusjon. Hvem skulle få bli med som fotograf hvis Sophia fikk jobben som utenrikskorrespondent i Kairo? Hun likte å kjenne på følelsen. Kunne allerede kjenne smaken av suksess. Bare tenk … Utenrikskorrespondent med base i Kairo, som dekker hele Midtøsten.

«Vi får se», sa hun lattermildt til Fatima og kikket opp på klokken på veggen. «Du har nøyaktig seksti sekunder på deg før innslaget skal rulle. Legg det ut nå, hvis ikke blir det verst for oss begge.»

2

SOPHIA LA DET røde skjerfet rundt halsen og vendte blikket mot en av TV-skjermene utenfor glassdøren. Hun så på mens programlederen leste opp introen før reportasjen startet.

De var ferdige for i kveld.

Fatima sukket dypt og la føttene opp på skrivebordet. Stemningen i rommet hadde raskt endret seg fra høy intensitet til ro.

«Så hvordan blir det med Kairo?»

Fatima sendte Sophia et gjennomtrengende blikk, uten å blunke.

«Det er så mange gode fotografer», sa Sophia ertende og begynte å pakke sammen tingene sine, klar til å dra hjem til leiligheten. Der var det meste pakket ned i pappesker.

Hun hadde fortsatt ikke pakket ut etter skilsmissen. Selv om den nye leiligheten ikke føltes som et hjem, mer som et midlertidig bosted, lengtet hun akkurat nå etter sofaen sin. Hun lengtet etter å glemme blinkende klokker og pressesekretærer.

«Pisspreik. Du vet at du elsker meg. To kvinner i Midtøsten. Skjønner du hvor ufarlige vi ville se ut? Vi ville sannsynligvis være det eneste kvinnelige teamet der nede. Forresten, hvordan ble du favoritten til Nettan? Har du ligget med henne? Hun føles virkelig som en som liker jenter. Ikke sant?»

Fatima lo for seg selv.

«Hemmeligheten er at jeg har vært jævlig flink. Skriv det ned, det kan være bra for deg å huske. Og så var det jo den saken om politikeren som …» Sophia nølte. Hun fant fremdeles ikke de rette ordene for å beskrive scoopet sitt.

Fatima, derimot, hadde ikke like vanskelig for å finne ordene.

«… som runket under et offisielt møte?»

Sophia sukket.

«Du er så grov i kjeften.»

Fatima trakk på skuldrene og lot Sophias ord prelle av.

Sophia hadde avslørt at en partileder fra et av de etablerte partiene hadde surfet på porno under et digitalt møte. Politikeren måtte gå av, og alle mistenkte at det var en rival i samme parti som hadde avslørt ham for å bane vei for seg selv. Men Sophia hadde faktisk blitt tipset av en tidligere journalistkollega som nå jobbet dypt inne i regjeringsapparatet.

«Nå må han runke på fritiden», skrev den tidligere kollegaen i tekstmeldingen sammen med skjermdumpen av bildene fra møtet.

Ganske demokratisk, hadde Sophia tenkt. Riksdagen skal jo være et gjennomsnitt av befolkningen, og han representerer en stor del av Sveriges innbyggere – pornokonsumentene.

«Men det var det som var vendepunktet», sa Sophia og smilte til Fatima. «Og selv om du er så drøy, vet du at jeg vil ha deg med til Kairo. Tro det eller ei, men du har faktisk hele tre fordeler.»

«La meg gjette! Min fantastiske humor, de mørke øynene mine og evnen til å sjekke opp kjekke menn for fraskilte kvinner som trenger et knull?»

Fatima elsket å spøke om Sophias skilsmisse. De hadde jobbet tett sammen i nesten tre år og trivdes med det, selv om de var veldig ulike. Forholdet deres var spesielt. Sophia hadde aldri hatt en så nær venninne uten at det fulgte med en masse krav.

Hun og Fatima hadde en barsk tone, ofte dro de vitser som gikk langt utenfor det som ble ansett som politisk korrekt. Men de var trygge på at vitsene forble nettopp vitser. Noen ganger var de likevel helt på kanten. For eksempel de som handlet om Sophias skilsmisse.

«Pass deg nå», sa hun og stirret på Fatima, som straks holdt hendene opp foran seg.

«Ok, fordelene dine», fortsatte Sophia.

Hun holdt en finger i været.

«Én. Du er kvinne. Jeg er så lei av alle de siklende metoo-fotografene her på huset. Selv om du snakker masse tull, så vet jeg hvor jeg har deg og hendene dine.»

«Akkurat det kan nok være et spørsmål om tid.»

Fatima blunket med det ene øyet og lo igjen. Sophia måtte le, hun også.

«Ok, to. Du er en god venn.»

Fatima lukket øynene og la hånden over hjertet.

«Følelsen er gjensidig.»

«Tre. Du snakker persisk og forstår arabisk.»

Sophia tok en pause og ristet på hodet før hun fortsatte: «Men vi trenger egentlig ikke å snakke om det nå? Vi vet jo ikke om jeg får jobben.»

«Du verden. Er det falsk beskjedenhet jeg hører? Du vet at du får jobben, det er så godt som i boks.»

Selv om hun ikke ville si det høyt, ikke engang til Fatima, regnet Sophia med å få den. Flere sjefer hadde antydet at dette var hennes store sjanse, at hun endelig kunne ta det neste steget i karrieren.

«Det er egentlig ingen andre i redaksjonen som er aktuelle», hadde nyhetssjef Nettan sagt til Sophia med lav stemme over kaffemaskinen for noen uker siden.

Sophia hadde uttrykt sin enighet med et smil, uten å si noe. Ingen andre? Var det sant? Nyhetssjefens ord hadde fått det til å kile i magen av glede. Er det min tur nå?

Den kvelden hadde hun lagt ut leiligheten sin til leie, mest av nysgjerrighet. For å se om noen bet på. Det skadet jo ikke å være forberedt. Problemet var bare at hun hadde fått et perfekt svar allerede dagen etter. En medisinstudent fra Lund ville leie den for en lengre periode.

Hun hadde ikke klart å motstå fristelsen.

3

SOM VANLIG RINGTE Viktor da hun var på vei hjem fra jobb. Hun kikket på skjermen da den blinket og bildet av ham ble synlig, men hun orket ikke å snakke med ham. Ikke i kveld. De første månedene etter skilsmissen hadde hun alltid svart, men nå hadde hun begynt å la være. Hun orket ikke mer. Samtalene endte som regel i destruktive diskusjoner som ikke førte noen vei.

Vinden økte i styrke, og de få høstløvene som hadde overlevd vinteren, virvlet rundt Sophias føtter i den tidlige vårvinden. Hun kikket opp mot den mørke marshimmelen mens hun krysset Nytorget på Södermalm.

Inne i de små nabolagspubene hun gikk forbi, satt par og vennegjenger rundt bordene og så ut til å kose seg i trengselen. For noen år siden ville hun også ha tatt en tur inn, men det var en stund siden hun hadde hatt lyst til det. I det siste hadde hun bare fokusert på jobben.

På restauranten der hun hentet takeawayen sin, hadde de til og med slått på varmelampen utenfor. Ved et av bordene satt tre unge jenter og lo under teppene sine, det så unektelig kaldt ut. Men de hadde rødvin, hvitløksbrød og hverandre, så Sophia tenkte at de sikkert nøt kvelden til tross for kulden.

Hun strammet skjerfet og trakk skuldrene opp mot ørene mens hun fortsatte mot porten sin i Malmgårdsvägen, like nedenfor Vitabergsparken.

Som vanlig vandret tankene tilbake til fortiden. Hun slet fortsatt med skammen over at hun ikke hadde gått fra Viktor tidligere, selv om både familie og venner hadde sagt at hun fortjente noen bedre. Men de hadde ikke sett det hun hadde sett i ham.

I begynnelsen hadde de hatt det bra. I begynnelsen. Men hvorfor hun var blitt værende i så mange år etter at forholdet surnet, hadde hun ikke noe svar på. Annet enn at det var vanskelig å vite når kjærligheten egentlig tok slutt. Dessverre fantes det ikke et rødt lys som signaliserte at det var på tide å dra. En lett kvalme kom over henne. I dette tilfellet hadde det nok faktisk vært et rødt lys der, og det hadde lyst altfor lenge.

Til å begynne med hadde Viktor riktignok passet godt inn i bildet hun hadde av hvordan livet hennes skulle se ut. Dessverre hadde det bildet bleknet fortere enn brudebuketten visnet. Han var intelligent, smart og fremgangsrik, men dessverre også ekstremt tradisjonell. Da Sophia skjønte at både Viktor og moren hans forventet at hun skulle slutte å jobbe og i praksis bli husmor hvis, eller rettere sagt når, de fikk barn, hadde Sophia fått panikk. Hun dømte ikke andre som ville leve på den måten, men hun ville aldri bli lykkelig som hjemmeværende. Dessuten var det Viktors drøm. Ikke Sophias.

«Du skjønner vel at det ikke er aktuelt?» hadde hun hvisket til ham der de sto på det kritthvite kjøkkenet i foreldrenes vakre hjem i Danderyd.

«Hvorfor skal du jobbe når jeg tjener mer enn tre ganger så mye som deg?» hadde han svart og forsiktig prøvd å ta hånden hennes.

Hun hadde rykket den til seg og stirret på ham som om han var blitt til et spøkelse.

«Fordi jeg har lyst, kanskje? Fordi vi ikke lever i 1955? Fordi jeg er en jævlig god journalist?»

Etter denne episoden hadde alt gått nedoverbakke. Han ble mer dominerende og ville kontrollere alt. De virket ute av stand til å lytte til hverandre. En av dem snakket. Den andre lyttet ikke.

De hadde vært gift i litt over to år da hun sa at hun ville skilles. Han protesterte selvfølgelig og ville at de skulle gå i parterapi.

«Det er for sent for parterapi, Viktor. Vi har for ulike verdier. Ingen terapeut i verden kan hjelpe oss med det», hadde Sophia svart, syrlig.

Etter et par måneder hadde han heldigvis skrevet under på papirene. Det var nesten seks måneder siden skilsmissen hadde gått gjennom, og han ventet fremdeles på at hun skulle «ta til vettet». Et sted inni seg håpet Sophia at han ville forandre seg, bli den hun hadde trodd han var. Den hun hadde forelsket seg i. Men hun visste at det var en håpløs drøm.

Som vanlig kjente hun at det strammet i tinningene bare ved tanken på ham. Hun hadde nettopp fylt trettifem år og burde ikke ha en eksmann som ringte og trakasserte henne. Hun var for ung til å være skilt. Hun skulle hatt en søt og snill partner, og kanskje et barn på vei. Nei. Hun stoppet tankene. Nektet å la minnene ødelegge enda en kveld.

Hun svingte rundt hjørnet og bega seg nedover Malmgårdsvägen. Da hun nærmet seg porten, stivnet hun til.

«Hva i helvete gjør du her?»

4

VIKTOR VAR FLINK til å argumentere, og hun kjente et stikk av frykt i brystet. Hun ville ikke at han skulle overtale henne til å la ham bli med opp. Men hun lot ham ikke se noe annet enn sinne.

Han smilte mildt.

«Jeg var i nærheten. Jeg har ringt, men du svarer ikke. Noen rettigheter har jeg vel fremdeles?»

Han strøk fingrene lett over kinnet hennes og prøvde å få det til å høres ut som om han spøkte.

Hun vendte ansiktet bort fra hånden hans.

«Hva mener du med ʻrettigheter’? Du hadde ingen rettigheter før, og du har ingen rettigheter nå. Har jeg ikke vært tydelig på det?» spyttet hun ut.

Hånden skalv da hun tastet inn portkoden.

Faen.

Hun ville ikke vise ham usikkerheten sin og alle følelsene som veltet opp i henne, men de syntes lang vei.

Hun sukket og dyttet døren opp med kroppen mens hun balanserte takeaway-posen i hånden. Døren føltes tyngre enn vanlig. Da hun var halvveis inne i portrommet, snudde hun seg.

«Viktor. Jeg vil at du skal gå nå. Hører du? Jeg skjønner at det er vanskelig, men du må forstå at det er over mellom oss.»

Han så på henne med et langt blikk.

«Bare ta dette brevet.»

Han holdt frem en konvolutt med navnet hennes på og ga henne et kjapt kyss på kinnet før han gikk. Det brant der hvor leppene hans hadde berørt huden hennes. Lukten av ham fikk henne til å ville brekke seg. Raskt, og med små, korte skritt, forsvant han nedover gaten. Hun kikket etter ham et øyeblikk, så skyndte hun seg videre inn i portrommet og løp opp trappen.

Da hun hadde smelt igjen ytterdøren, sto hun stille et øyeblikk og lente seg mot døren. Bare pustet og stirret på kaoset som bredte seg ut foran henne.

Hun hadde trodd at hun ville elske leiligheten sin fra første stund, siden den på en måte hadde hjulpet henne med å frigjøre seg fra Viktor. Men faktum var at den aldri helt hadde føltes som hjemme. Den føltes mer som en mellomstasjon, omtrent som en jernbanestasjon på landsbygda. Et sted der man byttet tog. Man gikk av, trakk pusten dypt, så seg rundt og forsto at dette var et sted man sannsynligvis aldri ville se igjen. Så satte man seg på neste tog og reiste videre.

Hun tråkket over et par flytteesker, kastet yttertøyet over en stol og gikk mot kjøkkenet, som vendte ut mot Vitabergsparken. Hun skjøv morgenens frokost til side for å gjøre plass til maten fra sin italienske yndlingsrestaurant. Minnet seg selv på fordelen med å rydde opp med en gang i stedet for å la alt stå fremme hele tiden, noe hun fortsatt ikke hadde lært seg. Hun hadde trodd at hun ville bli mer organisert etter hvert som hun ble eldre, men det virket ikke som om personlig utvikling fungerte på den måten. I hvert fall ikke for Sophia.

Hun nølte i noen sekunder, så åpnet hun brevet fra Viktor og skummet raskt gjennom det.

Det samme gamle tullet.

Om at han ville forandre seg, om oppveksten hans og masse annet piss. Alt handlet om ham.

Jeg vil.

Jeg føler.

Jeg mener at.

Hun kastet brevet i søpla og slengte kaffefilteret fra i morges over det. Den svarte, klumpete kaffegruten dannet brune flekker på papiret.

Hun lengtet så intenst etter å flytte til Kairo. For en lykke det ville være å jobbe som korrespondent og forlate Stockholm i noen år. Selv om hun ville savne faren og mormoren sin, ville de helt sikkert kunne komme på besøk. Sannsynligvis med pappas kone Disa og hennes striglede sønn Gabriel på slep. Men i Kairo ville hun i det minste være langt, langt borte fra Viktor, og før tiden hennes der var over, ville han forhåpentlig ha funnet seg en ny og la henne være i fred.

Hun åpnet kjøleskapet og så gjennom halvflaskene med vin. Etter skilsmissen hadde hun en gang kjøpt en halvflaske champagne, som et tydelig signal til seg selv om at tosomhet ikke var et krav for å kunne spise og drikke godt. Da hun åpnet flasken som var ment bare for henne, hadde hun blitt fylt av velbehag. Hun hadde riktignok følt seg litt ensom, men mest sterk.

Neste gang hun gikk på Systembolaget, kjøpte hun små flasker med rødvin og hvitvin. Nå hadde det blitt en ny vane. Selv om hun aldri ville innrømme det for noen, var halvflaskene blitt et symbol på uavhengighet. Hun lot fingrene gli langs flaskene i kjøleskapet og bestemte seg for en Sancerre fra Loiredalen.

Sophia tok maten med seg, gikk ut i stuen og sank dypt ned i sofaen, hvor hun begynte å spise den tynne tagliatellen med hummer og en kremet tomat- og konjakksaus rett fra esken, tok en slurk av vinen og lukket øynene. Hun slo på CNN, men ombestemte seg raskt og gikk inn på Netflix i stedet. Hjernen orket ikke flere nyheter i kveld. Hun bladde gjennom romantiske komedier, og til slutt falt valget på Notting Hill, som hun allerede hadde sett minst ti ganger. Så tok hun en stor bit av hummerpastaen og lot verden utenfor forsvinne.

Sophia pleide å si at hun hatet romantiske komedier, at hele sjangeren manglet originalitet, og at filmene ga et falskt bilde av kjærlighet og parforhold. At det egentlig bare var en gjentakelse av den samme historien om og om igjen, der karakteren løfter det ene beinet bak seg i sluttscenen og kysser fyren som alle vet hun kommer til å få helt fra begynnelsen. Men sannheten var at hun elsket de filmene. De ga henne håp om at noe faktisk ventet ved enden av regnbuen, selv om det føltes helt usannsynlig.