Helene Berger Lindh

Forelskelse og andre dommedagsprofetier

Alt begynte nok allerede før jeg ble laget. Mens det som skulle bli meg, fortsatt eksisterte delvis inni mamma og delvis inni pappa. Fragmentert. Ganske slimete.

Men jeg skjønte det først den sommeren jeg fylte tretten. Sommeren da jeg var alles kjærlighetsekspert, og Rose-Marry Heart hadde tatt over livet mitt.

Da jeg så den hvite bokseren til Lukas for første gang.

Den sommeren Dommedagen plutselig var der, og dramaet brøt ut på syvende trinn. Da solen like godt kunne eksplodert og slukt meg i et gigantisk flammehav. Du vet: total utslettelse.

Det var den sommeren jeg var fast bestemt på å bli som tante Kirsten: Aldri få meg kjæreste. Aldri få barn. Aldri bli forelsket.

Kapittel 1

Syk av kjærlighet

«Men hva skal jeg gjøre, da? Tror du de har klina? Tror du han har vært utro mot meg?» hikstet Cecilia.

Jeg lå på magen i gresset ved sykkelskuret i skolegården og visste ikke hva jeg skulle svare. Det var fredag. Snart helg, og så bare én full skoleuke igjen før sommerferien. Jeg skulle ønske jeg ikke hadde støtt på Cecilia inne på do. Da hadde jeg sluppet å kaste bort hele friminuttet, og kunne heller hengt med Hedda.

Jeg skulle bare tisse på vei ut til storefri da jeg oppdaget den sammenkrøkede skikkelsen på det skitne dogulvet. Tårene hennes trillet like elegant som diamanter nedover haken, og kinnene var rosenrøde, men heldigvis rant det litt snørr ut av det ene neseboret. Cecilia og jeg var egentlig ikke venner, så jeg tror det var snørret som fikk meg til å spørre:

«Går det bra?»

«Jeg tror ikke Lukas elsker meg mer!» jamret hun høyt.

Jeg kunne ha gått min vei, men i stedet ble jeg stående.

«Lukas er ikke verdt det!» hørte jeg meg selv si. «Dessuten er det lurt å være singel når vi begynner på ungdomsskolen til høsten», fortsatte munnen min. «Forskning viser at man nesten aldri gifter seg med den man er sammen med i syvende.»

Cecilia sluttet å gråte. Først var hun stille, så satte hun seg opp.

«Wow, Billie. Du snakker skikkelig voksent. Som en ekspert, liksom», sa hun og smilte, før hun reiste seg og ga meg en klem som kom så brått på at jeg ikke rakk å klemme tilbake før den var over. «Kom», fortsatte hun mens hun grep hånden min og førte meg ut av do.

Alt føltes innmari rart, for det var kanskje første gang Cecilia snakket med meg. Sånn ordentlig snakking, som ikke bare var: Har du sett Amy? Eller: Kan du flytte deg litt?

Hun førte meg over skoleplassen, forbi sykkelstativet, til gressflekken ved siden av sykkelskuret. Og nå satt hun på rumpa ved siden av meg med knærne trukket oppunder haken og gråt igjen. I høyre hånd knuget hun den nyeste iPhonen. Den pep ustanselig. Det var nok Lukas som tekstet henne.

Jeg fant Kindlen min i lomma. I løpet av et par sekunder tryllet pekefingeren frem kategorien Selvhjelp og Selvutvikling. Jeg saumfor innholdet.

«Billie?»

Cecilia så bedende på meg. Munnen hennes snurpet seg alltid sammen på en unaturlig måte når hun gråt, og det hadde hun gjort mye etter at hun ble sammen med Lukas for fire måneder, en uke og fem dager siden. Hver kveld telte hjernen min en ny dag uten tillatelse.

Av alle jentene på hele trinnet hadde Lukas valgt Cecilia. Hadde han i det hele tatt vurdert noen andre? Akkurat det hadde jeg tenkt mye på.

«Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre», hvisket Cecilia mens hun så tomt ut i luften.

Haken hennes skalv, og de sammensnurpede leppene var hvite. Æsj, tenkte jeg. Rumpehullmunn. Rart at Lukas ville kysse den, men på den annen side: Cecilia var jo den mest populære på hele trinnet.

«Billie?!» sa Cecilia igjen.

«Jeg holder på», svarte jeg med påtatt tålmodig stemme og rettet på de brune, firkantete solbrillene mine.

Med trente fingre scrollet jeg meg gjennom boken jeg hadde åpnet i Kindle. Obsessed with love. Boken der Violet ble obsessed med James, som ikke elsket henne tilbake. Avhengig, på en måte. Violet ble helt ødelagt til slutt. Syk av kjærlighet. Jeg hadde lest den før. Den var anbefalt av den amerikanske podkasteren Rose-Marry Heart. Min guru. En ekte ekspert når det kom til kjærlighet. Det var mamma som hadde vist meg podkasten for lenge siden.

En liten gnist tentes plutselig i de tårevåte øynene til Cecilia.

«Vet du hva vi burde gjøre?» Hun sa det på en sånn avslappet og blid måte, som om vi var nære venner. «Vi burde fikse en greie på Snap hvor folk kan stille deg kjærlighetsspørsmål.»

«Hæ?» utbrøt jeg.

Jeg sluttet å scrolle. Rynket pannen. Nesen. Øyebrynene. Og la armene i kors.

«Ja, hva da?» svarte Cecilia, som om det var en helt vanlig ting å ha foreslått, en selvfølge nesten.

«Ellers takk.»

Kjærlighetsdrama på skolen var noe jeg ville holde meg langt unna, spesielt Cecilia og Lukas’. Jeg skulle akkurat til å reise meg da hun grep fatt i hånden min. Klemte den. Det var vanskelig å beregne hvor hardt jeg skulle klemme tilbake.

«Sånn her gjør vi det …» Cecilia slapp taket, og i smug tørket jeg den klamme håndflaten på låret. «Du bytter navnet ditt på Snap til Kjærlighetseksperten, sånn at folk kan sende deg spørsmål. Og så printscreener du spørsmålene og svarene dine og poster dem i gruppa til syvende trinn. Da kan alle lære av alles problemer!»

Cecilia dro hånden gjennom det myke håret, tørket vekk en tåre og sugde på underleppen sin. Hun glodde håpefullt på meg med de brune øynene jeg så for meg at Lukas syntes var helt spesielt pene.

«Helt uaktuelt», svarte jeg og flyttet blikket til boksiden. «Hør heller på dette.»

Jeg stoppet opp ved et interessant avsnitt og lente meg nærmere skjermen.

«Hva står det?» snufset Cecilia, samtidig som hun strøk genserermet under nesen. En slimete flekk satt igjen i stoffet. Jeg prøvde å ikke se på flekken. Cecilia minte meg om de ulykkelige kvinnene Rose-Marry Heart alltid snakket om. Veldig dramatiske, veldig tragiske, men også veldig vakre. Minus snørret, da. Jeg leste høyt:

«Forelskelse er en bløff. Den gir seg ut for å være noe godt, når sannheten er det motsatte. Ordet ’forelskelse’ kommer fra det tyske uttrykket ’sich zu verlieben’. Ord med ’ver’ antyder at det er for mye av ett eller annet, at det kan være direkte skadelig, som i ’verbloten’ – å forblø.»

Jeg så opp på Cecilia med alvor i blikket. Det lange, nystripede håret var perfekt. Som på en modell.

«Hva betyr det?» pep hun.

«Følger du ikke med? Forblø, Cecilia. Dette er alvorlige greier. Det er dødelig.»

Jeg vek ikke med blikket.

Hun så redd ut, som en måpende, storøyd fisk sittende fast i et garn. Blubb, blubb. Hun kan takke seg selv, tenkte jeg.

Vi satt sånn en stund og så på hverandre, helt til hun sa:

«Men det er jo bare kjærlighet, Billie.»

«Kjærlighet er ikke bare bare», sa jeg og stakk Kindlen i lomma, før jeg gikk for å finne Hedda.

Kapittel 2

Imot sannheten

«De er jo ikke så irriterende. Jeg ville gjort det om jeg var deg», sa Hedda da jeg samme kveld klagde over at Cecilia ville ha meg til å bli kjærlighetsekspert.

Som to sjøstjerner på havets bunn lå vi utstrakt på plenen foran huset mitt og hørte på den nyeste podkastepisoden til Rose-Marry Heart, Stop looking for a partner!

«Ikke irriterende?» spurte jeg.

Jeg snudde hodet raskt mot Hedda, prøvde å fange blikket hennes, men Heddas øyne hvilte sløvt mot granskogen på den andre siden av grusveien. Hun fikk to små dobbelthaker når hun lå sånn.

Mobilen min lå mellom oss på plenen. Rose-Marry Heart smilte lurt til meg fra thumbnailen. Smilerynkene lagde hårfine søkk rundt øynene. Jeg trykket på pause.

«Cecilia og Amy er jo bare opptatt av gutter og sånn», sa jeg.

Hedda snudde endelig ansiktet mot meg.

«Amy er faktisk lesbisk», konstaterte hun.

«Jeg vet det! Men … Cecilia, da? Hun er jo helt obsessed.»

«Jo, ja, kanskje litt,» svarte Hedda.

Hun smilte plutselig lurt. «Du er jo også det, da», ertet hun.

Vi hadde hatt denne samtalen før. Den evige diskusjonen hvor jeg mente at det å være opptatt av psykologien bak kjærlighet, ikke var det samme som å være ukontrollert forelsket. Cecilia var hodestups forelsket i Lukas. Jeg var bare interessert i å komme til bunns i hvorfor mennesker ble forelsket når det så ofte endte med hjertesorg. Det var nokså annerledes.

Hedda mente det var to sider av samme mynt.

Jeg dasket til henne i ansiktet med en av de to sofaputene vi hadde tatt med ut.

«Au! Med ditt talent har du faktisk et ansvar, altså», sa Hedda.

«Hva da, talent?»

Jeg la fra meg puta.

«Du bare forstår ting, liksom, når det kommer til kjærlighet. Det vet alle», svarte Hedda.

Og det var sant. Alle på trinnet visste at jeg hadde forutsett at Timothée Chalamet og Kylie Jenner kom til å bli et par. Jeg hadde vært sikker i min sak om at forholdet mellom Landon Barker og Charli D’Amelio begynte å slå sprekker under sistnevntes bursdagsfeiring på Bahamas. Jeg antok at det handlet om Landons OCD, at det ville ende i brudd, deretter gjenforening, og deretter brudd igjen. Året før hadde jeg til og med gjettet at kontaktlæreren vår var borte på grunn av samlivsproblematikk og ikke influensa.

Etter mamma og pappas skilsmisse var jeg blitt et slags relasjonsorakel.

«Og når Cecilia ber om noe såpass viktig, sier man ikke nei. Det skjønner vel du også?» fortsatte Hedda.

Jeg satte øynene i henne. Hedda og jeg hadde alltid vært enige om at Cecilia og de var pick-me. At forelskelse og forhold var bortkastet tid. Men nå gjorde munnen hennes noe nytt. Den krøllet seg mot høyre hjørne. Som om det var noe hun ikke ville si, ord hun fysisk stengte inni munnen. En ukjent, illevarslende følelse spredte seg i kroppen min.

«Det der funker ikke på meg, assa … Funker det på deg?» sa jeg.

Det var lett å spore dommen i stemmen min, så selv om det egentlig var et spørsmål, var det ikke et spørsmål, for Hedda kunne ikke svare hva som helst uten å gjøre meg sur. Det visste hun også, og det var derfor hun sa:

«Nei da, men …» Hun hevet armen som et skjold i påvente av et nytt slag. «Bare tenk deg å være en del av Cecilias gjeng første skoledag på ungdomsskolen.»

Stemmen hennes var drømmeaktig.

Er det ikke nok med meg? Setningen dukket opp midt mellom alle de vanlige tankene mine, som et datavirus – invaderende og panikkfremkallende. Men jeg sa det ikke høyt.

«Gjør det for meg?» sa Hedda.

Jeg studerte henne. Munnen var vanlig igjen. Hedda var den eneste personen i verden jeg ville gjort hva som helst for. Nesten, i hvert fall.

Nok en gang løftet jeg sofaputa for å slå henne, men Hedda fikk tidsnok tak i den og plasserte den utenfor rekkevidde.

«Du ville blitt alles personlige Rose-Marry Heart», sa hun. «Du kunne utgjort en forskjell, Billie.»

Jeg prøvde å skyve panikken til side. Kanskje dette var mitt ansvar? Mitt kall i livet, på en måte. Hvis ikke meg – hvem?

«Men de folka der er jo ikke som oss», mumlet jeg. «De er helt obsessed.»

Hedda sparket av seg sandalene og krummet tærne om noen gresstrå.

«Hva med den nye jenta de har begynt å henge med? Kan jo hende hun ikke er obsessed», sa hun.

«Shirin? Tviler», snøftet jeg.

«Du er virkelig en ekte hater.» Hedda smilte på den fine måten hun pleide når hun var uenig med meg, men ikke ville at jeg skulle føle meg dum. «Skal vi se den der nye skrekkfilmen en dag?» spurte hun i et forsøk på å bytte tema.

«I morgen? Vi kan først bade på Neptun, og så se skrekkfilm?» svarte jeg.

Neptun var det vi kalte området midt i skogen. Badeplassen ved innsjøen. Strand på den ene siden og høye klipper på den andre.

«Jeg kan ikke på dagen i morgen, men vi kan se film på kvelden?» sa Hedda.

«Hva skal du?» spurte jeg.

«Nei, bare …» Hun trakk pusten raskt og dypt. «… Lovet å rydde og vaske rommet. Dødskjedelig.»

Hedda gned plutselig fotsålene mot plenen. Frem og tilbake, så gresset ble flatt.

Den illevarslende følelsen kom tilbake. Jeg prøvde for harde livet å ignorere den.

«Da møtes vi etter middag», sa jeg kjapt, før jeg fortsatte: «Jeg synes bare det er litt rart at Lukas skulle forelske seg i en som Cecilia.»

Og som vanlig når jeg nevnte navnene deres, dannet mitt indre blikk et bilde av de to, tett omslynget. Ugresset kilte meg i nakken. Tvang fingerneglene mine til å klø helt til huden begynte å svi.

«Lukas og jeg har jo kjent hverandre siden jeg flyttet hit i andre, og jeg kan ikke fatte at hun er hans type. Det er naturstridig, liksom», sa jeg.

Hedda svarte ikke.

«… Det går imot biologien, ikke sant?»

Jeg ventet.

«… Jeg synes bare ikke Cecilia og de er så irriterende lenger, liksom», sa Hedda til slutt.

Øyelokkene hennes gled igjen. Øyevippene var mørke mot den blasse huden under øynene.

«Hva skjer med deg? Har du blitt helt fan-girl, eller?» sa jeg og merket at jeg hørtes sur ut.

«Jeg er ikke fan-girl», fniste Hedda. «Men Cecilia og de er jo de mest populære jentene på hele skolen.»

Hun åpnet øynene og kikket skrått på meg. Ingen av oss sa noe, men vi kunne likevel lese hverandres tanker. Jeg stirret inn i de blå øynene mens Hedda sendte meg tankene sine på en kosmisk bølgelengde bare hun og jeg hadde tilgang til.

Jeg satte meg opp.

«Og så? Jeg trodde vi var imot sånt?» sa jeg.

Hedda ble liggende. Sukket tungt.

«Jo da, men … litt vanskelig å være imot sannheten, liksom.»

Hun lente seg mot mobilen og trykket play. Rose-Marry Heart begynte å snakke igjen. Det er når du slutter å lete etter en partner, at du finner deg selv, sa den fløyelsmyke stemmen hennes.

«Der hører du!» sa jeg og pekte på Rose-Marry Heart. «Det er akkurat som …»

Hedda kom meg i forkjøpet.

«… tanten din, Kirsten.»

Hun viftet dovent vekk en mygg som prøvde å sette seg på henne. Fingrene var slappe. Håndleddet løst og ledig.

Jeg nikket. Hedda kjente tante Kirsten godt. Visste hvor smart hun var. At hun hadde ring i nesen, hadde bodd i USA og fått to kule bestekompiser som het Dash og Bro.

«Tante Kirsten er kanskje den voksne jeg kjenner som har funnet seg selv mest», sa jeg.

«Hva sier hun om Cecilia, da? Synes hun at hun virker obsessed?» spurte Hedda og gjespet. Ansiktet ble helt forvrengt et øyeblikk.

«Vet ikke», sa jeg.

Det var en stund siden jeg hadde ringt tante Kirsten. Det hadde på en måte vært mye lettere å gjøre det i fjor, da jeg bare var elleve. Ordene hadde sluppet mye lettere ut da.

«Vi er kanskje litt for store til å fortelle de voksne alt, eller?» sa jeg.

Det hørtes frekt ut. Som om jeg mente at Hedda var barnslig. Likevel virket det ikke som om Hedda la merke til det.

«Jeg synes det er kult at du og Cecilia er litt venner, jeg», sa hun bare.

«Cecilia og jeg er ikke venner!» sa jeg.

Jeg lente meg over mobilen og bokset henne mykt i armen.

«Kan du slutte?» protesterte Hedda. «Jeg får så lett blåmerker.»

Jeg la meg ned på ryggen igjen, kikket bort på Hedda, som lå med lukkede øyne og stengte meg ute. Føttene hennes søkte plutselig etter sandalene, og jeg fikk en følelse av at hun forberedte seg på å dra.

«Men …», nølte jeg, følte meg først nervøs, og så irritert fordi jeg følte meg nervøs. «Ingen kommer til å sende meg spørsmål så lenge det ikke er anonymt. Husk hva som skjedde i fjor da Sebbe i C-klassen spredte private meldinger.»

Hedda knep øynene igjen et øyeblikk, hadde heldigvis sluttet å søke etter sandalene. Hun tenkte så det knaket, før hun med ett slo øynene opp og så rett inn i mine.

«Man kan jo tegne en svart strek over brukernavnet før det blir postet i gruppa?» foreslo hun. «Det er enkelt å gjøre på Snap.»

Vi ble liggende helt stille og se på hverandre. Hedda sendte meg uryddige tanker jeg ikke forsto noe av på den kosmiske bølgelengden vår. Jeg prøvde å signalisere hvor rart jeg syntes hun oppførte seg. Men hun lot ikke til å plukke opp signalet, for hun smilte bare insisterende tilbake.

«Ja vel, da», sa jeg til slutt og slo knyttneven slapt i plenen for å understreke mitt eget nederlag.

Jeg ville muligens heller dø enn å miste Hedda.

«Yes!»

Hun akte seg bort til meg, før hun tok mobilen min, fant Cecilias navn og begynte å taste en melding. Jeg lente meg mot skjermen.

«Er den ok?» spurte hun da hun var ferdig.

«Sure», svarte jeg likegyldig, selv om jeg ikke var likegyldig i det hele tatt.

Jeg ville at Hedda skulle bli seg selv igjen. Og så måtte vi virkelig få reparert den kosmiske bølgelengden vår.

Etter det tok det ikke mange minuttene før Cecilias navn dukket opp i fellesgruppa til syvende trinn.

Cecilia:

Hei, everyone. Fra nå av r Billie trinnets kjærlighetsekspert!

D r bare å sende henne spørsmål på snap, så poster hun q&a i fellesgruppa.

Kommer til å være dødsbra for samhold og miljø på trinnet:*

Jeg så for meg hvordan Cecilia sikkert smilte så bredt at smilehullene ble dypere enn jeg noen gang hadde sett dem. Så dype at Lukas kunne forsvunnet inn i dem, som svarte hull i verdensrommet.

Cecilia:

Helt anonymt, seff:)

Og vips, så var jeg blitt kjærlighetsekspert uten egentlig å ville det. Det var sånn det hadde begynt, så fort og så enkelt. Det var på en måte Cecilias spesialitet, å få ting til å skje fort og enkelt. Det var bare sånn det var på trinnet vårt, og jeg vet ikke helt om noen kunne forklart hvorfor.