Jenny Fagerlund

En godt bevart hemmelighet

Oversatt fra svensk av

Lars Nygaard

KAPITTEL 1

DEN KJØLIGE LUFTEN sved i ansiktet, og Bonnie trakk pusten dypt. Sverige! Hun kikket på de andre passasjerene som skyndte seg over rullebanen. Selv om hun hutret i den tynne jakken, orket hun ikke holde følge. Det føltes faktisk som om beina knapt kunne bære henne. Alt hun ville, var å komme seg til mormorens leilighet og lukke døren bak seg.

Mens hun gikk mot ankomsthallen, tok hun frem mobilen og skrudde av flymodus. Straks begynte tekstmeldingene å strømme inn, og pulsen steg da hun så at de fleste av dem var fra Harold. Med langsomme bevegelser slettet hun alle meldingene. Det var ingen vits i å lese dem eller svare på dem. Forhåpentligvis ville han slutte å kontakte henne så snart han innså at hun hadde forlatt Paris.

Bonnie gikk mot bagasjebåndet, der det meste allerede var blitt hentet. En dytt i siden fikk henne til å vakle og miste balansen, og hadde det ikke vært for kvinnen ved siden av henne, ville hun ha falt på gulvet.

«Gikk det bra?» spurte kvinnen engstelig.

«Det går fint. Takk for at du tok imot meg.» Bonnie stirret på mannen som hadde dyttet henne, men han sendte henne bare et raskt blikk og fortsatte å snakke i mobilen. For en idiot!

«Noen folk har ingen respekt for andre», sa kvinnen og så mot mannen, som nå hadde plukket opp kofferten sin og gikk med lange skritt mot utgangen. «Nå ja, ha et hyggelig opphold i Stockholm.»

Bonnie mumlet frem et svar, takket igjen og gikk med skjelvende bein mot bagasjetrallene. Snart hadde hun satt tre av bagene sine på en tralle, og ventet på det siste kolliet sitt, ryggsekken. Dette kommer til å bli bra, prøvde hun å si til seg selv. Fra nå av kan ting bare bli bedre.

***

Taxituren til Gärdet hadde gått raskt, og mens sjåføren satte bagasjen på fortauet, så Bonnie på den sennepsgule bygningen foran seg. Hun hadde tilbrakt store deler av barndommen sin her, og følelsene som overveldet henne, fikk henne til å snappe etter pusten.

Alt var akkurat slik hun husket det. Fra alleen, der lindetrærne sto på rekke og rad, til brosteinene, som alltid fikk faren hennes til å mumle noe om ødelagte støtdempere og ramse opp fordelene med asfalt.

«Vil du ha hjelp til å bære inn bagasjen?»

Drosjesjåførens stemme fikk henne til å rykke til.

«Det går bra. Men takk.»

Hun hektet ryggsekken på den ene skulderen, grep bagene og satte kursen mot porten.

Hun oppdaget at butikken som hørte til eiendommen, hadde fått en ny leietaker. I stedet for skitne vinduer og et slitt skilt for et hundehotell, var butikkvinduene skinnende rene og innrammet av lyslenker som ga en innbydende og varm følelse. Da en dvergpuddel presset nesen mot et av vinduene, skvatt hun, før hun brøt ut i latter.

«For en søtnos du er», sa hun, og selv om puddelen ikke kunne høre henne, bjeffet han og logret med halen. Hun tenkte umiddelbart på Benji, beaglen hun hadde vokst opp med. Han hadde vært så fin, og selv om det var over tyve år siden han ble solgt, savnet hun ham fremdeles.

Hun kastet et siste blikk på hunden og tastet inn koden til porten. Vel innenfor, så hun lappen på veggen ved siden av heisen. Den var i ustand.

Fem etasjer senere pustet hun tungt og tok seg til ryggen.

«Bonnie, er det deg?»

Bonnie snudde hodet, og da hun så at det var Harriet, en av mormorens naboer, tvang hun frem et smil og sa hei.

«Men kjære vene, har du båret all den bagasjen der helt alene?» Den eldre kvinnen sto på det øverste trappetrinnet og pustet tungt.

«Heisen er jo ødelagt. Men hvorfor har du gått helt opp hit? Det er mange trapper.»

«Jeg så deg komme i taxien og ville ønske deg velkommen hjem.»

«Det var snilt.» Hun fortjente ikke å bli tatt imot på en så hyggelig måte. Hun fortjente ingenting i det hele tatt, siden hun hadde sviktet mormoren. Da Harriet omfavnet henne, klemte hun den eldre kvinnen hardt.

«Jeg er så glad for at du er her. Eva snakket ofte om deg, skal du vite.»

«Jeg fikk ikke beskjed om det som skjedde.» Bonnie trakk seg ut av omfavnelsen. «Mobilen min ble stjålet, og det var ingen som kontaktet meg gjennom jobben. Jeg fant ikke ut hva som hadde skjedd, før lenge etterpå, og da jeg fikk muligheten til å dra, var det for sent.»

«Ingen av oss visste hvor ille det var. Jeg trodde Eva var klar til å bli skrevet ut, og plutselig så var hun bare …»

«Borte», la Bonnie til, og øynene hennes ble fylt av tårer.

«Så, så, bare få det ut. Noen ganger må man gråte.» Harriet klappet henne på armen. «Jeg savner Eva, jeg også. Hun var min beste venn.»

«Jeg vet det.» Bonnie tørket tårene. «Hvordan går det med deg?»

«Bra, etter omstendighetene.» Harriet nikket mot døren ved siden av Evas. «Du har fått selskap av en ny leietaker. Iris Nyqvist.»

«Når flyttet hun inn?»

«Jeg er litt usikker på om hun faktisk har flyttet inn. Flyttebilen var her i helgen, men siden det har jeg ikke sett noen gå inn eller ut av leiligheten. Kanskje det er en slags svindel?»

«Det er det sikkert ikke.» Bonnie kikket på døren til mormoren, og plutselig var det som om luften gikk ut av henne. «Jeg burde prøve å komme i orden.»

«Det er klart.» Harriet tok et skritt mot trappen. «Hvis du trenger noe, er det bare å banke på døren min.»

***

Leiligheten var akkurat slik hun husket den. Faktisk hadde ikke mormoren endret noe som helst, og alt var på samme sted som før. Som det runde speilet med gullramme og porselensfigurene på bordet i gangen. Selv fotografiene på veggen var de samme. Bonnie tok på en av rammene og så på fotografiet av mormoren, moren og henne selv. Selv om hun smilte på bildet, husket hun hvor trist hun hadde vært fordi moren nettopp hadde kjeftet på henne. Hun husket ikke hvorfor, men hun husket at mormor hadde trøstet henne, og at hun hadde forsøkt å smile til kameraet. For mormors skyld. Hun sukket lavt og gikk videre til kjøkkenet. Da hun så de blomstrete gardinene og den velkjente utsikten over hustakene, fyltes øynene med tårer igjen. Hvis hun lukket øynene, kunne hun høre mormoren pusle rundt på kjøkkenet og nynne for seg selv, mens lukten av plommegrøt som kokte på komfyren, fylte rommet.

Det var så mange ting hun ville snakke med mormor om. Særlig om Harold og jobben, men hun ville også forklare hvorfor hun ikke hadde reist hjem da mormor falt og senere ble syk. En høy ringetone fikk henne til å ta opp mobilen, og da hun så at det var Lisa, svarte hun.

«Endelig svarer du. Er alt i orden?» spurte vennen engstelig.

«Jeg har nettopp kommet til leiligheten.» Bonnie åpnet balkongdørene slik at frisk luft strømmet inn i leiligheten.

«Så fint. Hvordan føles det å være tilbake?»

«Merkelig. Det er som å komme hjem, men likevel ikke, siden mormor er borte.»

«Jeg skjønner hva du mener.» Lisas stemme ble litt mykere. «Jeg er glad for at reisen gikk bra.»

«Trodde du jeg ville ombestemme meg?» Bonnie gikk ut på balkongen og hutret litt av kulden.

«Man vet aldri med deg.»

«Jeg vet det.» Lisa hadde rett. For hvis hun ikke hadde fått sparken, ville hun kanskje aldri forlatt Paris.

«Harold har spurt etter deg flere ganger.»

Ordene kom plutselig og fikk Bonnie til å stivne. «Fortalte du hvor jeg er?»

«Så langt har jeg klart å unngå det, men han er iherdig.» Lisa nølte. «Du vet at jeg støtter beslutningen din, men synes du ikke han burde få vite at du har reist tilbake til Sverige?»

«Han trenger ikke å vite hvor jeg er. Det er slutt mellom oss.» Bonnie anstrengte seg for å la stemmen høres nøytral ut, men det var ikke lett. Ikke når følelsene var som en berg-og-dal-bane og aldri roet seg. «Beklager hvis jeg har satt deg i en ubehagelig situasjon nå som han er sjefen din.»

«Det går fint.» Lisa trakk pusten dypt, som om hun skulle til å si noe mer, før hun så ut til å ombestemme seg og i stedet spurte om mormorens leilighet og om Bonnie hadde tenkt å beholde antikvitetsbutikken. Det var noe hun hadde tenkt mye på selv. Selv om det var en vanskelig beslutning, visste hun at det bare var én vei å gå, og det var å selge butikken så snart som mulig. Ikke bare fordi hun ikke visste noe om antikviteter, men også fordi hun ikke hadde planer om å bli i Stockholm. Hun sa alt dette til Lisa, som lyttet uten å si noe.

«Så det blir jobbsøking på deg?» spurte venninnen til slutt.

«Nettopp. Jeg vet at jeg gjorde en feil og at alle tror at jeg ikke er til å stole på, men …»

«Ikke jeg», sa Lisa bestemt. «Alle kan gjøre feil, og ledelsen gjorde den feilen å sparke deg. Du er en av de beste kollegene jeg har hatt, og du er utrolig dyktig i jobben din. Ikke tvil på det!»

KAPITTEL 2

BONNIE MYSTE MOT solen. Selv om det var vår i luften, var det ikke som i Paris, der bedene allerede sto i blomst og løvet på trærne hadde sprunget ut. Men det er ikke lenge igjen nå, tenkte hun, og gjorde noen tøyeøvelser. Hun hadde sovet dårlig, og å starte dagen med en løpetur var akkurat det hun trengte for å stagge angsten som ville snike seg inn i kroppen.

En bevegelse fra lokalet ved siden av porten fanget oppmerksomheten hennes. Da hun så en mørkhåret kvinne på sin egen alder som ordnet med noen bøker i butikkvinduet, løftet hun hånden i et vink før hun jogget over gaten.

På vei mot Tessinparken, tenkte hun på gårsdagens samtale med Lisa. Den tidligere kollegaen var en av de få som hadde støttet henne da hun fikk sparken, og bare tanken på at hun hadde blitt tvunget til å forlate det prestisjetunge kommunikasjonsbyrået, gjorde henne nedstemt. Det hadde vært en drømmejobb, og hun hadde elsket det kreative miljøet, det høye tempoet og det at alle dager var forskjellige. Dessuten hadde hun jo noen år på baken og hadde vært klar for å stige i gradene – ikke forlate alt og begynne helt på nytt.

Bonnie fortsatte å jogge langs fortauet, og for hvert skritt forsvant litt av spenningen. Ved Tessinparken svingte hun til venstre og fulgte grusveien langs kastanjetrærne. Hun smilte til en liten gutt som skyndte seg forbi sammen med moren sin, og fikk et smil tilbake. For bare noen uker siden hadde hun vært en av de som hastet av sted på jobb om morgenen. Nå var alt annerledes, og hun tenkte på hvordan hun skulle legge opp de neste dagene. Det var nok best å prøve å få solgt antikvitetsbutikken først. Så kunne hun fokusere på leiligheten og bestemme seg for hvor hun skulle ta veien.

Hun fortsatte forbi plaskebassenget og løp videre mot gressplenene. På en måte var det godt å være hjemme. Det satte alt som hadde skjedd, i et nytt perspektiv, og angsten og maktesløsheten hun hadde følt de siste månedene, avtok litt. Hun økte tempoet enda mer, og ved enden av den siste gressplenen snudde hun og jogget tilbake.

«Se opp!»

Stemmen fikk Bonnie til å stanse opp, men før hun rakk å se hvem som ropte, fikk hun et hardt dytt i kneet.

«Hva er det du gjør?» klarte hun å si og slo ut med armene for å gjenvinne balansen, men det nyttet ikke, og som i sakte film så hun bakken komme nærmere. Pokker ta, tenkte hun, og rakk så vidt å dempe fallet med hendene.

«Hvordan gikk det?» En mørkhåret kvinne falt ned på kne ved siden av henne. «Har du vondt noe sted?»

«Jeg tror det går bra.» Bonnie krøp opp i sittende stilling og måtte holde unna en svart puddel som prøvde å slikke henne i ansiktet. Var det virkelig en dvergpuddel som fikk meg til å falle, tenkte hun mens hun børstet rusk av treningsbuksene. Da hun fikk se en sibirsk husky sitte to meter unna med hodet på skakke, skjønte hun hvem det var som hadde taklet henne. Det ser nesten ut som om han skammer seg, tenkte hun, og hindret nok en gang dvergpuddelen i å prøve å klatre opp i fanget hennes.

«Jeg er så lei for det. Sixten er en virvelvind, men jeg trodde ikke han ville få Herman til å løpe som en galning over plenen.» Kvinnen så bekymret på henne. «Er du sikker på at alt er i orden?»

«Ja, det går bra.» Bonnie reiste seg på skjelvende bein og gransket skitten på klærne og skrubbsårene på hendene. Det var andre gang på to dager at noen dyttet henne. Men denne gangen hadde hun i det minste fått en unnskyldning.

«Som du ser ut.» Kvinnen prøvde å børste bort litt skitt den ene armen hennes. «Jeg skjønner ikke hvorfor Herman ikke så seg for.» Hun løftet puddelen opp i armene og strøk huskyen over hodet. «Sixten fikk ham virkelig i gang. Han ser det som sin jobb å få andre til å leke.»

«Han er veldig flink til det.» Bonnie smilte motvillig til den lille hunden.

«Mm, noen ganger lykkes han. Herman pleier å synes Sixten er for sprelsk, men ikke i dag, visst.» Kvinnen satte puddelen tilbake på bakken. «Jeg er så lei for at de dyttet deg, og skal selvfølgelig vaske klærne dine.»

«Det er ikke nødvendig.» Bonnie strøk seg over kinnet og innså at hun var skitten der også. «De hadde god fart.»

«Det hadde de. Dessverre fulgte jeg ikke helt med på hva de holdt på med. Yoggi hadde nettopp fått tak i en pose det hadde vært boller i, og jeg var redd hun skulle sette den i halsen.»

Nå oppdaget Bonnie enda en hund. En stor, sjokoladebrun labrador som hadde lagt seg på bakken og så ut til å vente på at dramaet skulle gå over så de kunne komme seg videre.

«Jeg tror jeg så deg tidligere.» Da hun så kvinnens overraskede ansiktsuttrykk, skyndte hun seg å fortsette. «Jeg har nettopp flyttet inn i Erik Dahlbergsgatan og syntes jeg så deg i lokalet ved siden av døren min.»

«Er du barnebarnet til Eva? Bonnie?»

«Akkurat.» Bonnie så på hundene. «Og du har et hundehotell?»

«Det er en lang historie, men det korte svaret er nei», svarte kvinnen og rakte ut hånden. «Jeg heter Anna. Lokalene jeg bor i, var hundehotell før, og da jeg flyttet inn, fortsatte jeg å hjelpe noen av kundene.»

«Så koselig.»

«Jeg var ikke så begeistret i begynnelsen, men nå kan jeg ikke tenke meg å være uten hundene.» Anna tok frem hundegodbiter fra lommen. «Nå er jeg også eieren til Yoggi, fordi den tidligere matmoren hennes flyttet til London.» Hun vinket til seg den sjokoladebrune hunden, som straks kom frem for å få en godbit.

«Jeg skulle gjerne hatt en hund.» Bonnie tok seg i det. Hvorfor hadde hun sagt det? Fordi det er sant, tenkte hun. Helt siden Benji ble solgt, hadde hun ønsket seg en ny hund, men det hadde aldri passet, og da hun flyttet sammen med Harold, hadde det vært umulig siden han var allergisk.

«De er det beste selskapet.»

Bonnie og Anna begynte å bevege seg over plenen, noe som fortalte hundene at de hadde lov til å løpe rundt igjen.

«Hva skal du gjøre nå som du er hjemme igjen?» spurte Anna.

«Spør meg heller hva jeg ikke skal gjøre. Det er så mye å ta tak i.»

«Jeg er så lei meg for at Eva er borte. Hun var en fin person.»

«Mormor var et flott menneske, ja, og det er så vanskelig å forstå at jeg aldri skal få se henne igjen. Helt siden jeg kom hit …» Bonnie stoppet opp. Jeg må ikke gråte, tenkte hun. Ikke foran en fremmed. «Jeg skal jogge videre.» Hun nikket mot Valhallavägen og den lange alleen.

«Kom gjerne innom på en kaffe når du har tid. Hvis jeg ikke er ute med hundene, er jeg som regel hjemme.»

«Det høres hyggelig ut.»

«Jeg mener det. Kom innom i ettermiddag. Jeg spanderer kaffe eller te.»

«Jeg må ta meg av mormors butikk, eller i det minste gå gjennom det som må gjøres. Hvis det ikke blir for sent, kan jeg komme innom når jeg er ferdig.»

«Velkommen skal du være.» Anna stoppet for å la Herman snuse på en busk. «Si ifra hvis du trenger hjelp. Med hva som helst. Jeg vet hvor vanskelig det kan være å begynne på nytt på et nytt sted.»

KAPITTEL 3

KLOKKEN VAR OVER elleve da Bonnie åpnet døren til antikvitetsbutikken. Hun kjente straks duften av lavendel og sedertre. En velkjent duft som fikk henne til å snappe etter pusten. Hun så på støvet som lå som et tynt lag over servisesettene, pyntegjenstandene og møblene, en påminnelse om hvor lenge rommet hadde stått tomt. Hun plukket forsiktig opp en porselensfigur og tørket støv av den med hånden. Det ville ta tid å kvitte seg med alle tingene. Med mindre hun var så heldig at hun kunne finne noen som ville ta over virksomheten.

Da hun kom inn på lageret, sperret hun opp øynene. Det var ting og esker absolutt overalt! Selv om eskene var merket med etiketter og ordnet i ryddige rekker, var mengden overveldende.

Et stikk av savn gikk gjennom kroppen da hun så mormorens velkjente håndskrift på en av eskene. Hun så raskt vekk.

En hvit konvolutt på skrivebordet fanget oppmerksomheten hennes. Hva var det for noe? Hun gikk nærmere og leste navnet sitt på forsiden. Selv om hun var nysgjerrig på hva konvolutten inneholdt, var det en del av henne som ville flykte ut døren. Hadde mormoren klandret henne like mye som hun gjorde selv? Hadde hun vært sint for at det var så sjelden de hørte fra henne? Eller skuffet over at Bonnie aldri var virkelig til stede når de snakket sammen? Hun visste godt at hun nesten hadde ødelagt båndet mellom dem. Men hun hadde vært oppslukt av arbeidet og Harold, og tenkt at det ville bli tid til mormor senere.

Bonnie veide konvolutten i hånden før hun sakte åpnet den og trakk ut en lapp fra mormorens advokat og en ny konvolutt.

Kjære Bonnie

Din mormor ga meg klare instrukser om dette brevet. Ta kontakt med meg når du har lest det, så skal jeg forklare nærmere.

Med beste hilsen,

Egon Bolund

Hendene skalv da hun rev opp forseglingen på den andre konvolutten.

Elskede Bonnie

Du aner ikke hvor mange ganger jeg har tenkt å skrive til deg og så ikke gjort det. Nå som jeg er innlagt på sykehus og ikke vet når, eller om, jeg får reise hjem igjen, skulle jeg ønske jeg hadde sagt noe tidligere.

Unnskyld hvis jeg er for direkte, men da jeg var i Paris, virket det som om du ikke hadde det bra. Jeg vet ikke om det var fordi du var opptatt på jobben eller om det var noe annet. Jeg fikk i alle fall en følelse av at noe var galt. Du var like glad som du pleier å være, men det var som om smilet ditt ikke nådde øynene, og når du ikke trodde jeg så deg, virket du trist og sliten.

Bonnie senket brevet. Mormorens besøk i Paris hadde absolutt ikke blitt som planlagt. I stedet for å besøke museer og restauranter, måtte Bonnie jobbe. Byrået hadde et stort prosjekt på gang, og selv om hun hadde varslet flere dager i forveien at hun trengte å gå hjem litt tidligere enn hun vanligvis gjorde, hadde det ikke blitt noe av. Snarere tvert imot, og hun hadde følt seg stresset og splittet. I tillegg hadde Harold glemt mormorens besøk og hadde booket inn andre ting om kveldene. Tenk om hun hadde prioritert annerledes da mormoren var i Paris. Tenk om hun hadde sagt nei til Harold og insistert på å gå tidlig fra jobb, i hvert fall én kveld?

Du synes kanskje at jeg er en idiot som overfortolker ting, men etter mitt besøk hos deg og etter vår siste telefonsamtale har jeg bestemt meg for å endre testamentet mitt til din fordel.

Som du vet, kjøpte morfar og jeg antikvitetsbutikken for førti år siden. Det har vært et sted der jeg har møtt mange spennende mennesker og fått nye venner. Folk har delt sine livshistorier når de har levert inn eiendelene sine, og hver dag har vært et eventyr.

Gjennom årenes løp har virksomheten gitt oss en beskjeden inntekt, men fremfor alt har den gitt oss trygghet og stabilitet. Den har ofte vært en redning når livet har vært stormfullt. Det har vært mitt andre hjem og har gitt livet mitt mening. Spesielt etter at morfaren din døde.

I testamentet mitt står det at butikken er din. Det samme gjelder leiligheten jeg bor i. Det kan virke rart at jeg eier en leilighet i en bygård der alle leier, men faktum er at jeg inntil for noen uker siden eide hele bygningen. I dag er den (med unntak av leiligheten min) overtatt av en stiftelse som skal forvalte den. Jeg vet at dette kan høres komplisert ut, men advokaten min kan forklare deg alt når dere møtes.

Moren din vil motta en stor sum penger (arven etter foreldrene mine, som jeg aldri har brukt). Det betyr at hun får det hun har krav på og ikke kan kreve noe fra deg.

Jeg forstår selvsagt at du er en selvstendig, voksen kvinne, og at dette kanskje ikke er det du ønsker i det hele tatt. Men gaven kommer fra min kjærlighet til deg. Jeg vet at jeg gjorde mange feil da du vokste opp. Jeg burde ha vært der for deg, og jeg burde ha gjort mer. Jeg håper du kan tilgi meg for at jeg ikke skjønte hvor ille det var. Og jeg håper jeg kan hjelpe deg nå i stedet. Hvis jeg ikke får sjansen til å snakke med deg igjen, skal du vite hvor høyt jeg elsker deg. Du har alltid vært min øyensten.

Nyt livet og ikke la noen andre fortelle deg hvordan du skal leve livet ditt. Du er sterk, Bonnie.

Jeg elsker deg,

mormor

PS: Testamentet får du når du henvender deg til Egon Bolund i advokatfirmaet Larsson & Bolund. Det er visse vilkår du bør få vite om.

Bonnie leste teksten flere ganger, og det var først da hun senket brevet, at hun merket at hun gråt. Å, som hun savnet mormor. Savnet varmen hennes og det å kunne snakke med henne om alt. Hun strøk hånden over kinnet. Selv om det sto at mamma hadde fått arven sin, fornemmet hun at Laura ikke var fornøyd med testamentet. Eller var hun det? Mamma hadde ikke tatt kontakt siden mormor døde, og da bare med en tekstmelding med dato og klokkeslett for begravelsen. Bonnie fingret på lappen fra Egon Bolund. Klokken var bare to. Hvis hun spaserte til kontoret hans, ville hun være der på tyve minutter.

***

Det er vel litt for impulsivt å dukke opp på denne måten, tenkte Bonnie da hun sto i resepsjonen og ventet på advokaten. På veien hit hadde hun hatt tid til å tenke på brevet, og det var vanskelig å ta inn over seg at mormor hadde eid alt dette. Hvorfor hadde det vært en hemmelighet?

«Beklager at du måtte vente.»

Selv om de bare hadde snakket sammen på telefonen, kjente Bonnie igjen mannen i døråpningen. For Egon Bolund så akkurat ut som på advokatfirmaets hjemmeside. Han var til og med iført den samme koksgrå dressen, og de mørkeblå øynene hans så vennlig, om enn litt forundret, på henne.

«Jeg beklager at jeg kommer uten noen avtale. Det er jeg som er barnebarnet til Eva Lind, Bonnie Duval. Jeg kom til Sverige i går og var i butikken i dag …»

«Aha.» Egons ansiktsuttrykk endret seg og ble straks mer forståelsesfullt. «Jeg har litt tid før neste møte. Skal vi gå til kontoret mitt?»

«Så fint du har det», sa hun da de kom inn i et stort hjørnerom med vinduer ut mot Humlegården. Hun så på den innebygde bokhyllen og de brune skinnlenestolene foran et stort skrivebord i eik. Kontoret var vakkert, og ikke på langt nær så sterilt som hun hadde forestilt seg.

«Jeg er glad for at du liker det.» Egon viste med en håndbevegelse at hun kunne sette seg i en av lenestolene. «Eva Lind var kunde hos oss lenge, og jeg kondolerer.»

«Takk.» Bonnie prøvde å ikke vise hvor rørt hun var. «Jeg fant brevet.»

«Jeg beklager at du fikk det på en så uvanlig måte, men jeg fikk klare instrukser om hvordan jeg skulle levere det da jeg besøkte Eva på sykehuset.»

«Var hun sint fordi jeg ikke var der?» Bonnie våget nesten ikke å stille spørsmålet.

«Jeg tror hun hadde en følelse av at noe var galt.» Egons stemme var mild. «Det var derfor hun endret testamentet.»

Advokatens ord fikk henne til å svelge hardt. «Jeg ante ikke at mormor eide hele bygningen.»

«Hun holdt det hemmelig. Det var ikke mange som visste det.»

«Vet du hvorfor hun ikke sa noe?»

«Eva ville ikke at naboene skulle behandle henne annerledes. Hun ville være som alle andre.»

«Det høres ut som mormor», sa Bonnie. «Men er det egentlig lov?»

Egon smilte, men svarte ikke. I stedet dro han ut en av skuffene og tok ut noen papirer. «En av naboene vet om Evas hemmelighet. Harriet Cogan.»

Det overrasket henne ikke. Det ville ha vært ganske merkelig hvis ikke Harriet hadde visst om situasjonen. «Har du møtt henne?»

«I private sammenhenger. Min sønn Noel er sammen med Anna Sandén. Hun leier butikklokalene i bygningen.»

«Vi støtte på hverandre i morges.» Bonnie tenkte på hundekaoset under joggeturen. «Mormor skrev at en stiftelse har overtatt bygningen?»

«Det stemmer. Hun ville beskytte eiendommen mot å bli omgjort til dyre leiligheter eller solgt til noen som ikke har leietakernes beste i tankene.»

«Men hun fortsatte å eie leiligheten sin?»

«Og den har gått rett til deg.» Egon kremtet. «Jeg tror Eva var litt … eh … bekymret og ville sikre fremtiden din.»

«Jeg klarer meg.» Bonnie kjempet for å holde stemmen stødig.

Hun hadde aldri klart å skjule noe for mormoren, og hun ble igjen grepet av savn.

Egon holdt frem en mørkeblå perm. «Her finner du all informasjonen du trenger om stiftelsen. Etter Evas død tar du over som styreleder. Det er et styre og en daglig leder som tar seg av det meste av forvaltningen av eiendommen.»

«Hvem sitter i styret?»

«Jeg og tre andre personer som Eva har valgt ut.»

Bonnie fingret med permen. Hun hadde aldri vært involvert i en stiftelse før, og ante ikke hva som ble forventet av henne.

«Hva betyr dette helt konkret?» spurte hun.

«Egentlig ikke mer enn at en stiftelse ikke krever overskudd. Pengene som kommer inn i virksomheten, går tilbake til eiendommen i form av forbedringer, moderniseringer og oppussing. Hvis det blir penger til overs, ønsker Eva at de skal deles ut som stipend. Vi fikk aldri tid til å starte det arbeidet. Styret mente det var noe du burde være med på å bestemme. Hvis du vil?»

«Jeg må sette meg inn i alt før jeg kan love noe», sa Bonnie, og prøvde å ikke vise hvor overveldet hun følte seg.

«Det forstår jeg. Hvordan stiller du deg til stiftelsen rent generelt?»

«Hva mener du?»

«Jeg vet om mange som ville være imot en slik beslutning.»

«Jeg visste ikke engang at mormor eide eiendommen. Men selv om jeg hadde visst det, var det uansett opp til henne hva hun ville gjøre med den.» Bonnie la permen fra seg på et sidebord. «Mormor var alltid opptatt av andres ve og vel. Jeg synes det er flott at hun beskytter eiendommen og leietakerne.»

«Moren din var opprørt.»

«Men hun fikk en stor sum penger, gjorde hun ikke?»

«Hun har fått sitt. Resten er ditt, og det inkluderer leiligheten, butikken og en liten sum penger.» Egon nølte. «Har du vært i kontakt med moren din? Mormoren din sa at forholdet deres var … eh … anstrengt.»

«Jeg vet ikke hvor mye hun har fortalt, men mamma og jeg har ikke sett hverandre eller snakket sammen på mange år. Laura er … Hun og jeg kommer ikke så godt overens. Hun vet sikkert ikke engang at jeg er her.» Det knøt seg i magen da hun tenkte på mamma. Å være tilbake i Stockholm minnet henne om alt hun hadde forsøkt å legge bak seg, og selv om de hadde brutt kontakten for mange år siden, var det som å bli kastet tilbake i tid. «Kommer hun til å utfordre testamentet?»

«Hun vet at du har loven på din side.» Egon kikket på armbåndsuret sitt. «Jeg er redd jeg må avslutte om noen minutter. Har du flere spørsmål om testamentet?»

«Mormor skrev at det var noen vilkår jeg burde kjenne til?»

«De berører både butikken og leiligheten. Nevnte jeg ikke det da vi snakket sammen like etter Evas død?»

Bonnie prøvde å huske om han hadde sagt noe, men så ristet hun på hodet.

«Jeg beklager hvis jeg var uklar, men verken butikken eller leiligheten kan selges før tidligst seks måneder etter at du kom tilbake.»

Hun stirret på advokaten for å forsikre seg om at han ikke spøkte. «Hva skjer hvis jeg ikke går med på det?»

«Da overføres eierskapet til stiftelsen.» To rosa flekker kunne skimtes på Egons kinn. «Jeg skjønner at dette er litt ukonvensjonelt, men mormoren din var også tydelig på at du måtte jobbe i butikken i denne perioden.»